УХВАЛА

12 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 916/3331/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Рогач Л. І. - головуючої, Краснова Є. В., Мачульського Г. М.,

перевіривши матеріали касаційної скарги Одеської міської ради

на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025

у справі за позовом Одеської міської ради

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус +",

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради,

про стягнення 79 939,47 грн,

ВСТАНОВИВ:

Одеська міська рада (далі - Міськрада, позивач, скаржник) звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фокус +" (далі - ТОВ "Фокус +", відповідач) про стягнення штрафу у розмірі 79939,47 грн.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем умов договору оренди землі від 20.08.2024 № 1660 в частині своєчасної оплати орендної плати, у зв`язку з чим позивач на підставі пункту 4.7. договору нарахував відповідачу штраф у розмірі 79 939,47 грн.

Господарський суд Одеської області рішенням від 25.09.2025, залишеним без постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, позов задовольнив частково та стягнув з ТОВ "Фокус +" штраф за договором оренди землі від 20.08.2024 № 1660 у розмірі 7 993,95 грн на користь Міськради, витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 2 422,40 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 514,00 грн, у решті позову відмовив.

Суди дійшли висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми штрафу на 90%, оскільки таке зменшення є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, а також таке зменшення узгоджується з нормами закону та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на правові висновки Верховного Суду щодо дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, зазначив, що у справі наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. Доказів того, що порушення зобов`язання завдало збитків позивачу, матеріали справи не містять. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, є обмеження розміру санкцій, які присуджені до стягнення. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

Колегія суддів апеляційного господарського суду врахувала, зокрема, те що прострочення оплати відповідачем орендної плати за договором оренди землі від 20.08.2024 № 1660 мало місце незначний проміжок часу - всього 7 календарних днів; розмір суми прострочення незначний і становить 2578,69 грн - це сума орендної плати за серпень 2024 року (з 20.08.2024); в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договором від 20.08.2024 № 1660; позивач не надав суду доказів понесення ним збитків; розмір простроченої суми становив 2 578,69 грн, в той час як позивач просить стягнути суму штрафу 79 939,47 грн, тобто значно більшу суму.

Міськрада через підсистему "Електронний суд" звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення 71 945,52, ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, а в іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: Рогач Л. І. - головуюча, Краснов Є. В., Мачульський Г. М.

Розглянувши доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України").

Приписами пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати касаційну скаргу на рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У частині п`ятій статті 12 ГПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, в яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із частиною сьомою статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" (рік подання позовної заяви у справі № 916/3331/25) прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлено у розмірі 3028 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Предметом позову у цій справі є стягнення 79 939,47 грн, а оскаржуваною сумою є 71 945,52 грн. Зазначена сума не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2025 (302 800,00 грн).

Колегія суддів зазначає, що з урахуванням положень пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути оскаржені в касаційному порядку лише у визначених цим пунктом випадках.

У касаційній скарзі Міськрада як підставу для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначила, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу з огляду на те що основна діяльність Міськради як органу місцевого самоврядування спрямована на ефективне використання ресурсів для забезпечення стабільного функціонування територіальної громади міста Одеси в умовах воєнного стану, а орендна плата за користування земельними ділянками комунальної власності є ключовим і одним з основних джерел доходів місцевих бюджетів в Україні. При цьому, як вказує скаржник, з аналізу чинного законодавства вбачається, що основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі.

Водночас Міськрада зазначає про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04.02.2020 у справі № 918/116/19, від 15.06.2022 у справі № 922/2141/21, від 05.04.2023 у справі № 910/18718/21, від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 з приводу реалізації дискреційних повноважень, передбачених статтею 551 ЦК України, щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, відповідно до яких суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики (пункт 4).

У постанові від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних "фільтрів" не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, та можна стверджувати, що введення процесуальних "фільтрів" допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

При цьому варто враховувати, що використання судом касаційної інстанції оціночних чинників, як-то: "винятковість значення справи для скаржника", "суспільний інтерес", "значення для формування єдиної правозастосовчої практики" тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики.

Суд зазначає, що судочинство у господарських судах відповідно до статті 13 ГПК України здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на наведене Верховний Суд дійшов висновку, що зазначені у касаційній скарзі аргументи не обґрунтовують у достатній мірі і не доводять, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, та зводяться до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, тому не можуть бути визнані судом підставою, що підпадає під дію підпункту "в" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Разом з тим у касаційній скарзі позивач вказує, що справа становить значний суспільний інтерес, але жодним чином не обґрунтовує таке твердження, а лише зазначає його як підставу касаційного оскарження судових рішень.

З огляду на зазначене Верховний Суд вважає, що подана касаційна скарга не містить належних обґрунтувань, які можуть бути визнані такими, що підпадають під пункт 2 частини третьої статті 287 ГПК України, за яких судові рішення у справах з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути переглянуті у касаційному порядку.

Позивач, прагнучи домогтися перегляду Верховним Судом судового рішення у справі з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, мав би довести наявність виключних випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 287 ГПК України, проте наведеного не довів, а касаційна скарга зводиться до незгоди відповідача із результатом розгляду справи.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що не перевіряє викладені доводи скаржника у касаційній скарзі по суті щодо ухвалення судами попередніх інстанцій судових рішень, адже скаржник не довів наявність виключних випадків, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, можуть бути предметом перегляду Верховним Судом відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міськради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 234, 235, 287, 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі № 916/3331/25 за касаційною скаргою Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 та на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.12.2025.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуюча Л. Рогач

Судді Є. Краснов

Г. Мачульський