ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.01.2026 року м. Дніпро Справа № 904/6129/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач),

судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.

секретар судового засідання Солодова І.М.

за участю:

від прокуратури: Щербина С.О. (в залі суду) - прокурор відділу;

від позивача: не з`явився;

від відповідача: Хандога А.В. (в залі суду) адвокат;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 (повна ухвала складена 31.10.2025, суддя Іванова Т.В.) у справі № 904/6129/25

за позовом Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області

до відповідача Фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича, м. Дніпро

про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду від керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до Фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича надійшла позовна заява про стягнення безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки, відповідно до якої прокурор просить суд стягнути з Фізичної особи-підприємця Кузьмінова Володимира Олександровича на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки на АДРЕСА_1 , за період з 01.01.2022 по 24.04.2025 у розмірі 1 374 464,01 грн.

Разом із вказаною позовною заявою прокурор звернувся до господарського суду із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладання арешту:

- на грошові кошти, що належать відповідачу Фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, та

- на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу Фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), а саме: земельну ділянку площею 0,0566 га кадастровий номер :01:097:0217 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) у межах ціни позову, у розмірі 1 374 464,01 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у задоволенні заяви керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, керівник Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області звернувся через підсистему Електронний суд до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі №904/6129/25 та ухвалити нове рішення, яким заяву керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі: накласти арешт на грошові кошти, що належать відповідачу фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ), що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно- фінансових установах та на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме земельну ділянку площею 0,0556 га кадастровий номер :01:097:0217 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) у межах ціни позову, у розмірі 1374464,01 грн. Стягнути з відповідача у справі на користь Дніпропетровської обласної прокуратури сплачений судовий збір. Про час та місце розгляду справи повідомити учасників справи та Дніпропетровську обласну прокуратуру.

Апеляційна скарга обґрунтована наступним.

Прокурор вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, зокрема, ст. ст. 136, 137, 140 ГПК України, є незаконною та необґрунтованою, оскільки судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки, які викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам справи та положенням чинного законодавства.

Прокурор звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ФОП Кузьмінова В.О. безпідставно збережених коштів у сумі 1 374 464,01 грн. Позов мотивований тим, що Кузьмінов В.О., набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, який фактично знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :08:721:0355, площею 0,3912 га, за адресою: АДРЕСА_1 , використовує земельну ділянку без укладеного договору оренди, за відсутності державної реєстрації речового права на земельну ділянку, відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України та зберігає кошти, не сплативши орендну плату за користування земельною ділянкою, тим самим збільшує вартість власного майна та протиправно позбавляючи територіальну громаду міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради права на отримання доходу у вигляді орендної плати, грубо порушуючи права територіальної громади у сфері дотримання законного порядку платного користування земельними ділянками комунальної власності.

Предметом спору є стягнення до місцевого бюджету міської ради значної суми коштів в розмірі 1 374 464,01 грн., від сплати яких відповідач упродовж тривалого часу безпідставно ухиляється.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на даний час, за відповідачем зареєстровано на праві приватної власності земельну ділянку кадастровий номер :01:097:0217, площею 0,0556 га, яка відповідно до даних Національної кадастрової системи розташована на території Ювілейної (на теперішній час Слобожанської) селищної ради, Дніпровського району, Дніпропетровської області, с/т Родничек-3, ділянка 1. Отже, беручи до уваги, що прокурор звернувся до суду з майновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Відсутність на цей час будь-яких доказів дій відповідача ФОП Кузьмінова В.О., які могли підтвердити його наміри здійснити відчуження належного йому на праві власності нерухомого майна, не спростовує наявності у нього можливості відчужити нерухоме майно у будь-який час, якщо не вжити заходи забезпечення позову, що в подальшому може призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав або інтересів держави в межах цієї справи. ФОП Кузьмінов В.О. маючи зареєстроване право власності на об`єкт нерухомого майна, не обмежений в розпорядженні вищевказаним нерухомим майном та відсутністю заборони на здійснення реєстраційних дій щодо об`єкту нерухомого майна, яке зареєстровано за відповідачем на праві приватної власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:097:0217, площею 0,0556 га, може призвести до відчуження нерухомого майна з метою утруднення чи неможливості виконання рішення господарського суду Дніпропетровської області у справі за позовом прокурора, що в свою чергу свідчить про наявність підстав, визначених ст.ст. 136, 137 ГПК України для забезпечення позову прокурора.

Прокурор позбавлений можливості встановити наявність на рахунках відповідача грошових коштів, необхідних для погашення його заборгованості, тому з метою забезпечення виконання рішення суду, у разі задоволення позову, необхідно застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти, що належать відповідачу фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ), що знаходяться на всіх відкритих рахунках в межах ціни позову, за рахунок яких можуть бути задоволені вимоги позивача. Заявлені заходи забезпечення позову є співмірними з предметом спору, а їх застосування не порушить прав власності відповідача, що свідчить про дотримання принципу розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог. Таким чином, заявлений прокурором захід забезпечення позову на майно та грошові кошти, що належать відповідачу на праві власності, є співмірним із заявленими позовними вимогами.

У постанові Верховного Суду від 06.08.2025 у справі № 759/22148/24 викладено висновок, що накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти не матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, оскільки воно здійснено у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог.

13.01.2026 представник фізичної особи-підприємця Кузьмінова В.О. з використанням системи Електронний суд звернувся до ЦАГС з відзивом на апеляційну скаргу (зареєстрований канцелярією суду 14.01.2026), в якому просить: поновити представнику Відповідача строк на подання відзиву на апеляційну скаргу; долучити зазначений відзив на апеляційну скаргу до матеріалів справи № 904/6129/25; у задоволенні апеляційної скарги Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі № 904/6129/25 відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів зауважує, що відзив відповідача подано поза межами строку, встановленого судом для подання відзиву на апеляційну скаргу. Так, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2025 встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу - 15 днів з дня вручення цієї ухвали. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалу ЦАГС від 24.11.2025 доставлено до електронного кабінету ФОП Кузьмінова В.О. 24.11.2025 о 14:05 год. (т. 1, а.с. 240). Відтак, встановлений судом строк для подання відзиву на апеляційну скаргу по 09.12.2025 включно.

Стосовно заявленого у відзиві клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів зазначає про таке.

За змістом ч. 4 ст. 262 ГПК України, в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Частиною 1 ст. 119 ГПК України встановлено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Водночас, за ч. 2 ст. 119 ГПК України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на «встановлені законом» та «встановлені судом» та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання.

Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже, його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями ч. 2 ст. 119 ГПК України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку.

Таким чином, відповідач мав можливість у строк, встановлений ухвалою ЦАГС від 24.11.2025 (по 09.12.2025 включно): подати відзив на апеляційну скаргу або подати до апеляційного суду заяву про продовження судом процесуального строку у відповідності до ч. 2 ст. 119 ГПК України, однак таких звернень до суду апеляційної інстанції у встановленому порядку не надходило.

Відповідно до ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Ураховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання про поновлення строку на подання відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку з чим, відзив ФОП Кузьмінова В.О. на апеляційну скаргу керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі № 904/6129/25 залишається без розгляду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.11.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі № 904/6129/25; розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 14.01.2026 о 09:30 год.

У судове засідання 14.01.2026 з`явився прокурор та представник відповідача. Позивач явку повноважного представника не забезпечив, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (т. 1, а.с. 239 на звороті).

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

У судовому засіданні 14.01.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора та представника відповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову у забезпеченні позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать відповідачу Фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу, що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, та на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу Фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу, а саме: земельну ділянку площею 0,0556 га кадастровий номер :01:097:0217 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214) у межах ціни позову, у розмірі 1 374 464,01 грн.

В обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення прокурор зазначав про наявність реальної загрози невиконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки відповідач тривалий час користується земельною ділянкою без правових підстав, не сплачує орендну плату, ухиляється від оформлення речового права та може вчинити дії з відчуження або перереєстрації належного йому майна, що унеможливить фактичне виконання рішення суду; накладення арешту на нерухоме майно та грошові кошти відповідача в межах заявленої суми 1 374 464,01 грн є співмірним, законним і пропорційним заходом, який не порушує балансу інтересів сторін і спрямований на реальне забезпечення виконання можливого рішення суду в інтересах територіальної громади. Прокурор зазначив, що є підстави для вжиття судом заходів забезпечення позову, враховуючи характер та предмет спірних правовідносин, протиправність дій Відповідача щодо несплати коштів за користування земельною ділянкою.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у задоволенні заяви керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що позивачем не доведено, що відповідачем наразі вчиняються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання до чи під час подання даного позову до суду, а відтак припущення, які викладені прокурором, не є достатньо обґрунтованими. Суд зазначив, що саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви. Господарський суд виснував, що заява позивача не відповідає вимогам законодавства щодо принципів розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника про забезпечення позову про накладення арешту на грошові кошти на майно відповідача, оскільки таке забезпечення порушить права останнього, зокрема створить перешкоди для його господарської діяльності, утруднить виплату поточних зобов`язань, унеможливить виконання ним обов`язків.

Апеляційний господарський суд не погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За приписами частини 1 статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У рішенні Конституційного Суду України від 16.06.2011 №5-рп/2011 у справі N1-6/2011 зазначено, що судочинство охоплює, зокрема, інститут забезпечення позову, який сприяє виконанню рішень суду і гарантує можливість реалізації кожним конституційного права на судовий захист, встановленого статтею 55 Конституції України.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову. (Такі висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 29.07.2019 у справі №905/491/19).

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Положеннями статті 136 ГПК України, передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За правилами цієї статті заходи забезпечення позову застосовуються господарським судом, як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів Відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог Позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів Позивача від можливих недобросовісних дій із боку Відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити Позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Згідно зі ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті Відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ГПК України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 11 ст. 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони Відповідачеві (іншим особам) вчиняти певні дії (висновки про застосування норм права, які викладені в постанові Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.08.2019 у справі №910/16586/18).

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, Позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими Позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони Відповідачу (іншим особам) здійснювати певні дії (постанови Верховного Суду від 17.08.2021 у справі №914/649/20, від 16.05.2023 у справі №910/2281/22).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі №910/1200/20.

За таких обставин, обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими Позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та як наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу (така правова позиція наведена в постановах Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 15.01.2019 у справі №915/870/18, від 05.08.2019 у справі №922/599/19).

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд керується тим, що у випадку задоволення позову, судове рішення має бути реалізованим, позаяк це рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012).

Предметом позову керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області до ФОП Кузьмінова В.О. є майнова вимога про стягнення з ФОП Кузьмінова В.О. на користь Дніпровської міської ради безпідставно збережених коштів за використання земельної ділянки на вул. Великій Діївській, 213Г у м. Дніпро, за період з 01.01.2022 по 24.04.2025 у розмірі 1 374 464,01 грн.

Отже, виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від того, чи матиме ФОП Кузьмінов В.О. необхідну суму грошових коштів або майна, за рахунок якого можна буде задовольнити вимоги кредитора.

Вирішуючи питання про необхідність вжиття заходів забезпечення позову, суд повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав Позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого рішення (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21).

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 зазначив, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Ураховуючи викладене, колегія суддів не погоджується з позицією суду першої інстанції щодо обов`язковості надання заявником конкретних доказів вчинення Відповідачем активних дій, спрямованих на ухилення від виконання потенційного судового рішення. Відсутність таких доказів не позбавляє правової підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки загроза неефективного виконання майбутнього рішення випливає не лише з наявності фактів відчуження, а також з наявності у Відповідача реальної, не обмеженої законом можливості вільно розпоряджатися своїми активами до моменту набрання рішенням законної сили, а відтак і беззаперечної можливості відчуження такого майна.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 02.12.2025 у справі №906/991/25.

Також у пунктах 21-24 постанови Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2023 у справі № 905/448/22 зазначено таке:

"21. Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

22. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (частини третя статті 13 ГПК України).

23. Верховний Суд звертає увагу на те, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

24. Водночас Суд не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що накладення арешту на майно має стосуватися саме майна, яке належить до предмета спору, з таких підстав.

Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами Відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для Позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та Позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із Позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.

Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18".

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції, вказуючи на необхідність надання доказів вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань чи потенційного судового рішення, не врахував правові позиції Верховного Суду щодо того, що сам по собі режим вільного розпорядження майном за наявності позовних вимог майнового характеру вже створює ризик утруднення виконання можливого рішення суду. Такий підхід місцевого господарського суду не узгоджується із сформованою практикою Верховного Суду щодо превентивного характеру заходів забезпечення позову та необхідності забезпечення реальної дієвості судового захисту.

Апеляційний господарський суд також враховує, що заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21).

Колегія суддів звертає увагу, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване нерухоме майно фактично перебуває у володінні й користуванні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним (здійснювати відчуження, обтяження тощо). Такий характер втручання у майнову сферу Відповідача є необхідним та об`єктивно виправданим для можливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів висновує, що з урахуванням того, що предметом позову є майнова вимога про стягнення грошових коштів у сумі 1 374 464,01 грн., заявлені заходи забезпечення позову відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, доведеності обставин щодо ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів. Судом апеляційної інстанції також враховується, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів (у разі задоволення позовних вимог) прямо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. У свою чергу накладення арешту на грошові кошти та нерухоме майно відповідача у межах ціни позову полягає у тому, що такі дії забезпечать реальне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

За даних обставин, беручи до уваги наявність зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову (накладення арешту на нерухоме майно та на грошові кошти в межах ціни позову) та предметом позовних вимог (стягнення грошових коштів) та співмірність вказаних заходів забезпечення позову і предмету позову, а також відповідність обраного заходу забезпечення позову ст.ст. 136-137 ГПК України, судова колегія зазначає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду та висновує про необхідність вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі №904/6129/25 підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення, яким заяву керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області про забезпечення позову слід задовольнити.

Оскільки відповідно до частини четвертої статті 129 ГПК України судові витрати у справі підлягають розподілу під час вирішення спору по суті, а за результатами розгляду апеляційної скарги спір у справі № 904/6129/25 по суті не вирішено, розподіл судових витрат за результатами розгляду такої апеляційної скарги є передчасним та повинен здійснюватися за наслідками розгляду спору по суті.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 275-277, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі № 904/6129/25 задовольнити.

Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 31.10.2025 у справі № 904/6129/25 скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким заяву керівника Західної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області про забезпечення позову задовольнити.

Накласти арешт на грошові кошти, що належать відповідачу фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ), що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно - фінансових установах та на нерухоме майно, яке належить на праві власності відповідачу фізичній особі-підприємцю Кузьмінову Володимиру Олександровичу (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме земельну ділянку площею 0,0556 га кадастровий номер :01:097:0217 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214), у межах ціни позову, у розмірі 1 374 464,01 грн.

Стягувач: Західна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області, 49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Робоча, 24а, код ЄДРПОУ/умовний код:

Боржник: Фізична особа - підприємець Кузьмінов Володимир Олександрович, АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1

Постанова є виконавчим документом відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» та відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» може бути пред`явлена до виконання у строк до 14.01.2029.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення 14.01.2026.

Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 16.01.2026

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін