ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про забезпечення позову

02.01.2026м. ДніпроСправа № 904/7507/25

За заявою Виконувача обов`язків керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (ідентифікаційний код/Умовний код: ; вул. Осіння, 8, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49051)

про вжиття заходів до забезпечення позову

У справі

За позовом Виконувача обов`язків керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра (ідентифікаційний код/Умовний код: ; вул. Осіння, 8, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49051) в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради (ідентифікаційний код 26510514; проспект Дмитра Яворницького, 75, м. Дніпро, 49000)

До Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ Базис" (ідентифікаційний код 34916892; вул. Океанська, 3, кім. 10, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000)

про стягнення коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 6 758 763,37 грн

Суддя Євстигнеєва Н.М.

С У Т Ь С П О Р У :

Виконувач обов`язків керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ВКФ Базис" коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 6 758 763,37 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідач, відповідно до договору купівлі-продажу від 13.06.2007, є власником цілісного майнового комплексу, який складається з наступних об`єктів:

А - адміністративна будівля, площею 41,1 кв.м.; В - адміністративна будівля, площею 59,4 кв.м.; Г - адміністративна будівля, площею 305,9 кв.м.; Д - навіс, площею 492,9 кв.м.; Е - залізнична вагова, площею 7,8 кв.м.; Е' - навіс, площею 112,2 кв.м.; Ж - адміністративна будівля, площею 132,5 кв.м.; З - адміністративна будівля, площею 429,2 кв.м.; З сходи; К - будівля насосної, площею 84,3 кв.м.; Л - виробничо- складська будівля, площею 740,9 кв.м.; Л, Л1 ганки; М - виробничо-складська будівля, площею 593,4 кв.м.; М' - навіс, площею 141,6 кв.м.; Н - побутова будівля, площею 129 кв.м.; О - виробничо-складська будівля, площею 217,7 кв.м.; П - будівля гаражу, площею 361,5 кв.м.; Р - виробничо-складська будівля, площею 879,6 кв.м.; С - виробничо-складська будівля, площею 768 кв.м.; С, СІ рампа; Т - побутова будівля, площею 193,3 кв.м.; У - виробничо-складська будівля, площею2337,5 кв.м.; У рампа; УІ сходи; Ф - виробничо-складська будівля, площею 2732,3 кв.м.; Ф1 - перехід, площею 62,1 кв.м.; Х - виробничо-складська будівля, площею 2439,1 кв.м.; Х1 пандус; Х2 - навіс (тимчасовий), площею 26,5 кв.м.; Х3-козирець; Х4 пандус; Ц - ангар (тимчасовий), площею 316,1 кв.м.; Ч - ангар (тимчасовий), площею 259,2 кв.м.; Ш - вбиральня, площею 7,2 кв.м.; Щ - склад (тимчасовий), площею 100 кв.м.;, Ю - склад (тимчасовий), площею 15 кв.м.; Я - трансформаторна, площею 43 кв.м.; АА - навіс (тимчасовий), площею 153,4 кв.м.; АБ - навіс (тимчасовий), площею 381,5 кв.м.; АВ - навіс (тимчасовий), площею 507,7 кв.м.; АВ пандус; АГ - навіс (тимчасовий), площею 136,5 кв.м.; АЗ - навіс (тимчасовий), площею 72 кв.м.; АИ - навіс (тимчасовий), площею 412,5 кв.м.; АЛ - навіс (тимчасовий), площею 9,1 кв.м.; АМ - навіс (тимчасовий), площею 9,7 кв.м.; ЮГ - навіс (тимчасовий), площею 6,9 кв.м.; ЮД - навіс (тимчасовий), площею 9,7 кв.м.; ЮЕ навіс (тимчасовий), площею 3,4 кв.м.; Н ганок; Т-ганок; Ф - ганок; Х ганок; С2, Ф1 - сходи; № 1-7 огорожа; № 11, 14, 15, 56 - огорожа, № 16, 17, 55 - підпірні стінки; № 8-10 ворота;, № 12, 13, 57, 58 хвіртки; № 18-41 цистерни; № 43-49 резервуари;, № 50 колектор, площею 4,8 кв.м.; № 51 -колектор, площею 3,7 кв.м.; № 52 - залізничні ворота; № 53 - залізнична колія 378,3 пог.м.; № 54 - кранова колія 80 пог.м.; № 59 водоколонка; № 60, 61, 62, 63 зливні ями; № 65 - огорожа; № 66 - ємність металева; І замощення, площею 23576 кв.м.; ІІ - замощення, площею 52 кв.м.

Право власності на нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01 від 23.12.2014.

Цілісний майновий комплекс розташований за адресою м. Дніпро, вул. Океанська, 3 на земельній ділянці з кадастровим номером :09:265:0016, площею 5,0133 га. Земельна ділянка надавалась в користування ТОВ "ВКФ Базис" на підставі договору оренди землі, укладений між вказаним суб`єктом господарювання та Дніпровською міською радою 29.07.2008, зареєстрований в реєстрі № 4999, строком строком на 15 років (до 29.07.2023).

Цільове призначення 11.02 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, включаючи об`єкти оброблення відходів, зокрема із енергогенеруючим блоком. Категорія земель: Землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення).

Водночас, після закінчення терміну дії договору оренди земельна ділянка відповідачу в порядку, передбаченому чинним законодавством не передавалась. У період з 31.10.2023 по 21.08.2025 відповідач використовував земельну ділянку без договору оренди, за відсутності державної реєстрації речового права на вказану земельну ділянку, не сплачуючи відповідну плату за використання означеної земельної ділянки, що позбавило Дніпровську міську раду, як власника землі, права отримувати від цієї ділянки дохід у розмірі орендної плати, який за період з 31.10.2023 по 21.08.2025 становить 6 758 763,37 грн.

Наведене і стало причиною звернення з позовом до суду.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.12.2025 справу №904/7507/25 передано на розгляд судді Євстигнеєвої Н.М.

Разом з позовною заявою прокурором подано до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ТОВ "ВКФ Базис" та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь - які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо нерухомого майна, а саме: цілісний майновий комплекс загальною площею 16 113 кв. м, що розташовано на вулиці Океанська, 3 у місті Дніпрі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, поділу об`єкта тощо.

Прокурор вважає, що ТОВ "ВКФ Базис", як власник нерухомого майна не обмежене в розпорядженні таким майном. Відсутність заборони здійснювати дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо нерухомого майна, у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, поділу об`єкта тощо, може призвести до відчуження цього майна з метою утруднення чи унеможливлення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області у даній справі. В умовах вільного володіння ТОВ "ВКФ Базис" має достатні можливості для розпорядження спірним об`єктом нерухомості, в тому числі шляхом подальшого укладення правочинів, спрямованих на відчуження майна, що може утруднити чи зробити неможливим ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, а саме стягнення грошових коштів до місцевого бюджету та реалізації органом місцевого самоврядування повноважень щодо здійснення необхідних видатків за відповідними бюджетними програмами, у тому числі направленими на соціальне, продовольче, військове, енергетичне забезпечення тощо, тим більше під час дії воєнного стану та перебування Дніпропетровської області у прифронтовій зоні бойових дій.

На думку прокурора, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки обтяжене майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Згідно з частиною 1 статті 140 Господарського процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та додані матеріали, суд дійшов висновку про часткове її задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною першою статті 2 ГПК України встановлено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною першою статті 11 ГПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Правові висновки щодо застосування ст. 136, 137 ГПК України у контексті мети та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, а також у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 910/1686/24 та від 26.08.2024 у справі № 922/1454/24.

Метою заходу забезпечення є підтримання status quo та запобігання втраті активів або перешкоджання виконанню майбутнього судового рішення, поки суд розглядає справу по суті (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Кюблер проти Німеччини"). Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою та забезпечити продовження існування стану, який є предметом спору.

Забезпечення позову є превентивним процесуальним заходом, що має на меті запобігання можливим порушенням прав або охоронюваних законом інтересів позивача, гарантування реального виконання рішення суду та уникнення труднощів при його виконанні у разі задоволення позову.

Так, відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 Господарського процесуального кодексу України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

За умовами ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема: забороною відповідачу вчиняти певні дії (п.2); встановленням обов`язку вчинити певні дії (п. 3); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання (п.4); іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини (п. 10).

Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співмірними з заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №910/12404/21).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Аналогічний висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.02.2020 у справі №910/9498/19, від 17.09.2020 у справі №910/72/20, від 15.01.2021 у справі №914/1939/20, від 16.02.2021 у справі №910/16866/20, від 15.04.2021 у справі №910/16370/20, від 24.06.2022 у справі №904/3783/21, від 26.09.2022 у справі №911/3208/21).

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

З урахуванням вимог, передбачених статтями 73, 74, 76 ГПК, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується вжиття певного виду забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №910/2795/20, від 17.12.2020 у справі №910/11857/20).

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Предметом позову є матеріально-правові вимоги прокурора в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до відповідача про стягнення коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 6 758 763,37 грн.

Отже, виконання судового рішення в цій справі (за умови задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.

Беручи до уваги, що прокурор звернувся до суду з майновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якого вимагатиме примусового виконання, то в цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18 та постановах

Верховного Суду від 19.12.2018 у справі № 910/9254/18, від 22.01.2021 у справі № 910/5550/19.

Так, ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його доступі. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і порядку, встановлених законом.

Згідно п. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових правна нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, державна реєстрація права власності на спірне майно за відповідачем, у разі відсутності забезпечення позову, дає право відповідачу здійснювати заходи щодо поділу, об`єднання, виділення частини вказаного нерухомого майна та вчиняти інші дії, а саме вільно відчужувати його третім особам (як фізичним так і юридичним).

Таким чином, враховуючи правомочності власника, які визначені у ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, обґрунтованим є припущення про високу ймовірність відчуження відповідачем спірного майна, що в подальшому може призвести до ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених прав або інтересів позивача в межах даної справи.

Указані матеріально-правові вимоги прокурор просить забезпечити шляхом накладення заборони ТОВ "ВКФ Базис" та будь-яким іншим особам вчиняти дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо належного відповідачу нерухомого майна, що відповідає змісту п. 2,4 ч. 1 ст.137 ГПК України, оскільки фактично є забороною відповідачу розпоряджатися своїм майном шляхом його відчуження, обтяження чи іншого припинення права власності. Заборона відчуження або арешт майна не призводить до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки фактично обмежується лише можливість відчужувати власне нерухоме майно, тоді як володіння і користування зберігаються.

Прокурором надані належні докази на підтвердження того, що ТОВ "ВКФ Базис" володіє об`єктом нерухомості розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Океанська,3, який може бути відчужений або обтяжений до моменту вирішення спору, що унеможливить реальне виконання майбутнього судового рішення.

Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 09.06.2023 у справі № 37з-23 можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Вказана правова позиція викладена також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22.

З урахуванням того, що ТОВ "ВКФ Базис", маючи зареєстроване право власності на нерухоме майно не обмежене в розпорядженні таким майном, відсутність заборони здійснювати дії по відчуженню майна, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Океанська,3, може призвести до відчуження цього майна з метою утруднення чи унеможливлення виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області у справі за позовом прокурора, що в свою чергу свідчить про наявність підстав, визначених ст.ст. 136, 138 ГПК України для забезпечення позову прокурора.

Таким чином, в умовах вільного володіння ТОВ "ВКФ Базис" має достатні можливості для розпорядження спірним об`єктом нерухомості, в тому числі шляхом подальшого укладення правочинів, спрямованих на відчуження майна, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову прокурора.

Водночас обраний прокурором спосіб забезпечення позову не завдасть шкоди відповідачу чи іншим особам, адже не позбавить їх прав на володіння та користування майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів тощо, а лише тимчасово обмежить право розпорядитися спірним майном, відчужити його третім особам.

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 910/18739/16, від 21.10.2021 у справі № 910/20007/20, від12.09.2022 у справі № 911/231/22).

Частиною 4 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державній реєстрації підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, оскільки воно є предметом перевірки судом під час розгляду справи по суті. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 09.06.2022 року у справі № 369/16176/20.

З огляду на викладене, врахувавши предмет і підстави позову у справі, суд дійшов висновку про наявність підстав для вжиття визначених прокурором заходів забезпечення позову, адже вони відповідають вимогам процесуального законодавства щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку з предметом позовних вимог та можуть забезпечити ефективний захист прав або інтересів позивача в разі ухвалення рішення про задоволення позову.

Частиною 6 статті 140 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

У частині 1 статті 141 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

У даному випадку суд не вбачає підстав задля застосовування зустрічного забезпечення з огляду на те, що відповідні заходи не призведуть до негативних наслідків для відповідача чи інших осіб, та спрямовані на те, щоб не допустити перехід права власності до третіх осіб, що унеможливить виконання можливого рішення у даній справі та призведе до необхідності звернення до суду з іншими позовами, більше того, такі заходи носять тимчасовий характер, що є адекватною мірою та балансом інтересів сторін у такій ситуації.

Аналогічні позиції щодо такого питання викладені у постановах Верховного Суду у справі № 916/870/18 від 15.01.2019 та № 916/73/19 від 27.06.2019.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає заявлені прокурором заходи забезпечення позову обґрунтованими, адекватними та співмірними із позовними вимогами та такими, що забезпечують збалансованість інтересів сторін.

Таким чином, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись статтями 73, 74, 136 - 144, 232 - 235 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

У Х В А Л И В:

Заяву Виконувача обов`язків керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра про вжиття заходів до забезпечення позову задовольнити.

Заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "ВКФ Базис" (ідентифікаційний код 34916892; вул. Океанська, 3, кім. 10, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000) та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь - які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав щодо нерухомого майна, а саме: цілісного майнового комплексу загальною площею 16 113 кв. м, що розташовано на вулиці Океанська, 3 у місті Дніпрі (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, поділу об`єкта тощо, до набрання рішенням у цій справі законної сили.

Стягувачем за даною ухвалою є: Дніпровська міська рада (ідентифікаційний код: 26510514; місцезнаходження: 49000, Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, буд.75)

Боржником за даною ухвалою є: Товариство з обмеженою відповідальністю "ВКФ Базис" (ідентифікаційний код 34916892; вул. Океанська, 3, кім. 10, м. Дніпро, Дніпропетровська область, 49000)

Ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом, набирає законної сили з дати її прийняття та підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Дата набрання ухвалою законної сили 02.01.2026.

Строк пред`явлення ухвали до виконання становить три роки - до 03.01.2029.

Учасники судового процесу мають право звернутися до суду з клопотанням про скасування заходів забезпечення позову повністю чи частково.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені статтями 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Н.М. Євстигнеєва