ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

15 січня 2026 року Справа № 903/516/25

Суддя Господарського суду Волинської області Гарбар І.О., вивчивши матеріали скарги Державного підприємства Волинський військовий лісгосп по справі №903/516/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Українська деревообробна компанія до Державного підприємства Волинський військовий лісгосп про зобов`язання вчинити дії та стягнення 61073,70 грн неустойки,

ВСТАНОВИВ:

15.05.2025 представник Товариства з обмеженою відповідальністю Українська деревообробна компанія сформував в системі Електронний суд позов до Державного підприємства Волинський військовий лісгосп, в якому просить:

1. Прийняти до розгляду позовну заяву в порядку спрощеного провадження.

2. Зобов`язати Державне підприємство Волинський військовий лісгосп () здійснити поставку Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська деревообробна компанія" () необробленої деревини в обсязі 74,69 м. куб. відповідно до умов договору купівлі продажу № UUB-13080-4 від 23.04.2024 року.

3. Стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за порушення строків поставки товару в сумі 61073,70 грн.

4. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу необробленої деревини №UUB-13080-4 від 23.04.2024, а саме тривале прострочення відповідачем обов`язку щодо поставки товару згідно договору. За невчасну поставку деревини згідно позивачем нараховано відповідачу неустойку за період з 19.02.2025 по 13.05.2025 відповідно до п. 7.5 договору в сумі 61 073,70 грн.

Ухвалою суд від 23.05.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Рішенням суду від 05.08.2025 позов задоволено. Зобов`язано Державне підприємство Волинський військовий лісгосп (вул. Героїв УПА, 5, м.Луцьк, 43000, ) здійснити поставку Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська деревообробна компанія" (вул. Кирилівська, 63Д, м.Київ, 04080, ) необробленої деревини в обсязі 74,69 м. куб. відповідно до умов договору купівлі продажу № UUB-13080-4 від 23.04.2024 року. Стягнуто з Державного підприємства "Волинський військовий лісгосп" (вул. Героїв УПА, 5, м.Луцьк, 43000, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська деревообробна компанія" (вул. Кирилівська, 63Д, м.Київ, 04080, ) 61073,70 грн (шістдесят одна тисяча сімдесят три гривні 70 коп.) неустойки, а також 12822,98 грн (дванадцять тисяч вісімсот двадцять дві гривні 98 коп.) витрат по сплаті судового збору.

12.01.2026 представник Державного підприємства Волинський військовий лісгосп сформував в системі «Електронний суд» заяву, в якій просить суд:

1.Прийняти скаргу до розгляду.

2. Скасувати постанову головного державного виконавця ВДВС у м. Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Арсенюк О.В. від 12 грудня 2025 року у виконавчому провадженні № 79136019.

3. Визнати дії державного виконавця протиправними.

Суд, розглянувши матеріали заяви/скарги, дійшов висновку про відмову її в прийнятті, з огляду на таке.

Суд вважає за необхідне застосувати положення ч.10 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких: якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

Так, питання постановляння процесуального рішення за результатами дослідження заяви, відносно якої є рішення суду, що набрало законної сили, врегульовано ст.175 ГПК України. Відповідно до вказаної норми: суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Пунктом першим частини другої ст. 20 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 682/3112/18 (провадження № 14-580цс19) з посиланням на частину другу статті 74 Закону № 1404-VІІІ зроблено загальний правовий висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про накладення штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Вирішуючи питання предметної юрисдикції цієї справи, суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Частинами першою та другою статті 18 ГПК України визначено, що Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно зі статтею першою Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно ст.339-1 ГПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скарга подається стороною виконавчого провадження до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ч.1 ст.340 ГПК України).

Частиною першою статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

За нормами частини другої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до частини другої статті 63 Закону № 1404-VІІІ у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.

Згідно з пунктом 7 частини другої статті 17 Закону № 1404-VІІІ постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Поняття штрафу, вжите у частині другій статті 74 Закону № 1404-VIII, стосується випадків покладення відповідальності на боржника за невиконання рішення,та його стягнення проводиться на користь держави.

Суд приходить до висновку, що заява/скарга на постанову головного державного виконавця ВДВС у м.Луцьку Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Арсенюк О.В. від 12.12.2025 про накладення штрафу підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки така постанова є постановою про накладення штрафу в розумінні частини другої статті 63 Закону № 1404-VIII, яка підлягає оскарженню до суду в порядку, визначеному частиною другою статті 74 цього Закону, тобто в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 175 ГПК України, про відмову у відкритті провадження у справі постановляється ухвала не пізніше п`яти днів з дня надходження заяви. Така ухвала надсилається заявникові не пізніше наступного дня після її постановлення в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу. До ухвали про відмову у відкритті провадження у справі, що надсилається заявникові, додаються позовні матеріали. Копія позовної заяви залишається в суді.

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ГПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Аналізуючи діюче законодавство України з даного питання, суд встановив, що спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

При цьому, з огляду на те, що заява/скарга (вх.№01-87/165/26 від 12.01.2026) до суду надійшла через систему "Електронний суд" повернення заявнику паперового варіанту заяви судом не здійснюється.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 175, ст.ст. 234, 235 ГПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити у прийнятті скарги Державного підприємства Волинський військовий лісгосп по справі №903/516/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Українська деревообробна компанія до Державного підприємства Волинський військовий лісгосп про зобов`язання вчинити дії та стягнення 61073,70 грн неустойки.

Роз`яснити Державному підприємству Волинський військовий лісгосп, що порядок звернення з даною скаргою слід здійснювати в порядку адміністративного судучинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст.255 ГПК України в строк та порядку, встановленому ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Повна ухвала суду підписана 15.01.2026.

Суддя І. О. Гарбар