ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 м. Дніпро Справа № 904/890/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г.,

розглянувши в приміщенні Центрального апеляційного господарського суду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025 у справі № 904/890/25 (суддя Золотарьова Я.С.)

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ

до Приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних від суми боргу, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

АТ «Українська залізниця» (далі Позивач) звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «ІнГЗК» (далі Відповідач) про стягнення 6 107,34 грн - інфляційних втрат; 1 739,27 грн - 3 % річних та судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору № ПР/М-20240/НЮдч від 20.03.2020 «Про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ «ІнГЗК»» та договору від 30.06.2020 про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом, зокрема у частині неналежного виконання зобов`язань щодо забезпечення перевезень та експлуатації інфраструктури.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь АТ «Українська залізниця» 3% річних на суму 59,76 грн та судовий збір у сумі 18,45 грн. В іншій частині позову відмовлено.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції АТ «Українська залізниця» оскаржує його в апеляційному порядку до Центрального апеляційного господарського суду (далі ЦАГС) і просить: скасувати оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання Відповідачем, безпідставно пов`язавши його з датою набрання законної сили рішенням у справі № 904/3445/22, тоді як обов`язок зі сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів виник у Відповідача безпосередньо з умов укладеного між сторонами договору та з моменту фактичного надання послуг і оформлення відповідних відомостей плати та накопичувальних карток, а не з моменту судового підтвердження цього обов`язку, у зв`язку з чим прострочення почалося після спливу встановленого договором строку для оплати, незалежно від наявності спору чи подальшого судового розгляду, а рішення суду у справі № 904/3445/22 лише підтвердило факт порушення зобов`язання та розмір заборгованості, але не породило нового грошового зобов`язання, що узгоджується з положеннями Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, усталеною практикою Верховного Суду та численними постановами апеляційного суду в аналогічних справах, якими визнано правомірним нарахування інфляційних втрат і 3 % річних з моменту надання послуг.

Отже відмова у стягненні сум інфляційних втрат і 3 % річних за весь період прострочення порушує право Позивача на повний та ефективний захист його майнових інтересів і призводить до необґрунтованого звільнення Відповідача від відповідальності за тривале користування чужими грошовими коштами, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позову з ухваленням нового рішення про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних у повному обсязі.

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025 законним і обґрунтованим, оскільки суд першої інстанції правильно визначив момент виникнення прострочення грошового зобов`язання та обґрунтовано пов`язав його з датою набрання законної сили рішенням у справі № 904/3445/22, з огляду на наявність між сторонами спору щодо обсягу та вартості наданих послуг.

Відповідач зазначає, що Позивач помилково ототожнює строк підписання накопичувальних карток і відомостей плати за користування вагонами зі строком виконання обов`язку з оплати, тоді як Договір та Правила розрахунків за перевезення вантажів не містять визначеного строку оплати у випадку непідписання таких документів або наявності спору між сторонами.

Відповідачем наголошується, що за нормативним регулюванням оплата послуг залізниці здійснюється шляхом списання коштів з особового рахунку платника, однак у разі підписання накопичувальних карток із зауваженнями залізниця позбавлена права здійснювати таке списання, а спірні питання мають вирішуватися в претензійно-позовному порядку.

Оскільки у справі № 904/3445/22 було встановлено відсутність згоди сторін щодо нарахованих платежів у позасудовому порядку, обов`язок Відповідача з оплати відповідних сум виник лише після ухвалення та набрання законної сили судовим рішенням, яким підтверджено правомірність нарахувань.

Відповідач також посилається на усталену судову практику Верховного Суду та ЦАГС, відповідно до якої у подібних правовідносинах момент настання обов`язку з оплати та, відповідно, прострочення виконання грошового зобов`язання пов`язується з судовим рішенням у разі існування спору щодо наданих послуг.

З огляду на це Відповідач вважає, що підстави для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних за період до набрання законної сили рішенням у справі № 904/3445/22 відсутні, а тому апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення має бути залишене без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2023 у справі № 904/3445/22, яке набрало законної сили 09.01.2024, було повністю задоволено позов АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» до ПрАТ «ІнГЗК» та встановлено обставини, що між сторонами 20.03.2020 укладено Договір № ПР/М-20240/НЮдч про експлуатацію залізничної під`їзної колії, який діяв у спірний період та регулював порядок подавання, забирання вагонів, строки їх перебування на під`їзній колії, а також обов`язок Відповідача сплачувати плату за користування вагонами та збір за зберігання вантажів відповідно до Статуту залізниць України та спеціальних правил.

Судом встановлено, що у травні 2022 року на адресу ПрАТ «ІнГЗК» були прийняті до перевезення порожні власні вагони за численними залізничними накладними зі станцією призначення Інгулець Придніпровської залізниці, однак у зв`язку з несвоєчасним забиранням цих вагонів Відповідачем з колій станції призначення вони були затримані на підходах до станції за відповідними наказами залізниці, що підтверджено актами затримки вагонів форми ГУ-23а, актами загальної форми ГУ-23 та повідомленнями, врученими представнику Відповідача без заперечень.

Господарським судом також встановлено, що Залізницею було дотримано встановлений чинним законодавством порядок повідомлення вантажоодержувача про прибуття та готовність подавання вагонів, а Відповідач не забезпечив своєчасне вивільнення колій станції призначення, унаслідок чого виникло скупчення вагонів з його вини.

На підставі відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46 та накопичувальних карток форми ФДУ-92 станцією призначення було нараховано плату за користування вагонами у розмірі 33 263,76 грн та збір за зберігання вантажу у розмірі 3 189,00 грн, при цьому суд перевірив надані розрахунки та визнав їх правильними і обґрунтованими.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що затримка вагонів сталася з вини Відповідача, оскільки останній не надав належних і допустимих доказів своєчасного забирання вагонів та вивільнення колій, а Позивач, у свою чергу, підтвердив факт надання послуг та дотримання всіх процедурних вимог щодо оформлення відповідних актів.

У зв`язку з цим рішенням від 18.12.2023 у справі № 904/3445/22 з Відповідача було стягнуто 33 263,76 грн плати за користування вагонами, 3 189,00 грн збору за зберігання вантажу та 2 481,00 грн судового збору, а після набрання рішенням законної сили Відповідач добровільно сплатив основний борг платіжною інструкцією № від 12.01.2024.

Встановлені зазначеним судовим рішенням обставини відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України мають преюдиціальне значення та не підлягають повторному доказуванню у цій справі, а предметом нового спору є виключно наслідки несвоєчасного виконання Відповідачем грошового зобов`язання, у зв`язку з чим Позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 6 107,34 грн та 3 % річних у розмірі 1 739,27 грн на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, що і є причиною виникнення спору по даній справі.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції, надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходив із того, що відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки сторін виникають, зокрема, з договорів, актів цивільного законодавства та у визначених законом випадках з рішення суду, а отже грошове зобов`язання Відповідача щодо сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу було остаточно підтверджене та конкретизоване рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.12.2023 у справі № 904/3445/22, яке набрало законної сили 09.01.2024.

Суд зазначив, що згідно зі статтями 525, 526, 610, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином і припиняється лише належним виконанням, а його порушенням є невиконання або неналежне виконання, при цьому саме по собі ухвалення судового рішення не припиняє зобов`язання та не звільняє боржника від відповідальності за прострочення виконання грошового обов`язку.

З урахуванням приписів ст. 625 ЦК України суд першої інстанції дійшов висновку, що інфляційні втрати та 3 % річних є складовими грошового зобов`язання і спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення, спрямованим на компенсацію знецінення грошових коштів та плату за користування ними, однак їх нарахування можливе виключно за період фактичного прострочення виконання зобов`язання.

Оцінивши умови договору про надання послуг з організації перевезення та Правила розрахунків за перевезення вантажів, місцевий господарський суд установив, що вони не визначають строку оплати послуг у випадку наявності спору між сторонами щодо обсягу та вартості таких послуг, а тому за відсутності позасудового врегулювання момент виникнення обов`язку Відповідача з оплати спірних сум безпосередньо пов`язується з набранням законної сили рішенням суду у справі № 904/3445/22 (09.01.2024).

Виходячи з обов`язковості судових рішень відповідно до ст. 326 ГПК України, суд першої інстанції визнав, що прострочення виконання грошового зобов`язання у Відповідача виникло з 10.01.2024 дня, наступного за днем набрання законної сили рішенням суду, і тривало до 11.01.2024 дня, що передував добровільній сплаті боргу, у зв`язку з чим правомірним є нарахування лише 3 % річних у сумі 59,76 грн за два дні прострочення.

Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення інфляційних втрат за період з червня 2022 року по грудень 2023 року, оскільки в цей період прострочення з боку Відповідача не існувало, а сам обов`язок з оплати не був визначений та підлягав встановленню судом.

Розглядаючи клопотання Відповідача про зменшення 3 % річних, суд першої інстанції виходив із правової природи відповідальності за ст. 625 ЦК України та практики Верховного Суду і дійшов висновку, що зазначені нарахування є мінімальною законною гарантією захисту прав кредитора, не мають карального характеру та не порушують принципів розумності, справедливості й пропорційності, у зв`язку з чим підстав для їх зменшення не встановлено.

Також суд обґрунтовано відхилив заяву Відповідача про застосування позовної давності, зазначивши, що перебіг відповідних строків був продовжений на період дії карантину, а також зупинений на час дії воєнного стану відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, унаслідок чого позов подано в межах установлених законом строків.

Колегія суддів ЦАГС погоджується з наведеними правовими висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права, відповідають усталеній судовій практиці Верховного Суду та правильно визначають момент виникнення прострочення, обсяг відповідальності Відповідача і відсутність підстав для задоволення вимог Позивача у більшому розмірі.

Доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця» є безпідставними та такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на помилковому ототожненні моменту надання послуг із моментом виникнення прострочення грошового зобов`язання за наявності між сторонами реального та тривалого спору щодо обсягу і вартості цих послуг.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ні умовами договору № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020, ні Правилами розрахунків за перевезення вантажів не встановлено визначеного строку виконання обов`язку з оплати у випадку, коли накопичувальні картки та відомості плати за користування вагонами підписані замовником із зауваженнями, а між сторонами існує спір щодо правомірності нарахувань.

Саме підписання спірних документів із застереженнями унеможливило автоматичне списання коштів з особового рахунку відповідача та зумовило необхідність вирішення спірних правовідносин у претензійно-позовному порядку, що прямо передбачено пунктом 2.10 Правил розрахунків за перевезення вантажів та роз`ясненнями Президії ВГСУ.

Обставини справи № 904/3445/22, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили 09.01.2024, свідчать про відсутність у позасудовому порядку згоди сторін щодо нарахованих платежів, а отже, до цього моменту у відповідача не виник обов`язок з їх сплати у визначеному та безспірному розмірі.

Посилання апелянта на преюдиційність рішення у справі № 904/3445/22 є помилковими, оскільки встановлення факту правомірності нарахування платежів не тотожне встановленню строку виконання грошового зобов`язання та моменту настання прострочення для цілей застосування ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів ЦАГС погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що за наявності спору щодо підстав і розміру плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів момент виникнення обов`язку з оплати пов`язується саме з набранням законної сили судовим рішенням у справі № 904/3445/22 від 18.12.2023, яким такий обов`язок підтверджено.

Доводи апеляційної скарги про те, що прострочення виникло з моменту надання послуг або з дати оформлення накопичувальних карток та відомостей плати, ігнорують спеціальний порядок розрахунків у сфері залізничних перевезень та не враховують правових наслідків підписання таких документів із зауваженнями.

Посилання апелянта на інші судові рішення у подібних справах не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, оскільки кожна справа вирішується з урахуванням конкретних фактичних обставин, а у даному випадку ключовим є встановлений факт існування між сторонами спору, який виключав можливість визначення строку оплати до судового підтвердження зобов`язання.

Відтак правильним є висновок суду про наявність прострочення лише у період з 10.01.2024 по 11.01.2024, тобто з наступного дня після набрання законної сили рішенням у справі № 904/3445/22 до дня, що передував фактичній сплаті боргу, у зв`язку з чим інфляційні втрати за попередній період правомірно не підлягають стягненню, а 3 % річних обґрунтовано стягнуті у мінімальному розмірі 59,76 грн.

Таким чином, апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права або про невідповідність його висновків встановленим обставинам справи, а тому підлягає відхиленню, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025 у справі № 904/890/25 залишенню без змін.

6. Висновки апеляційного господарського суду за результатами перегляду рішення суду.

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, зводяться до повторної оцінки вже досліджених доказів, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

У відповідності до ст. 129 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 3 633,60 грн покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 12.05.2025 у справі № 904/890/25 залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Акціонерне товариство «Українська залізниця».

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов