РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2026Справа № 905/948/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Грєхової О.А., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи

за позовом Фізичної особи-підприємця Робака Сергія Вікторовича

до Державного підприємства "Селидіввугілля"

про стягнення 614 101,11 грн.

Без повідомлення (виклику) сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа-підприємець Робак Сергій Вікторович звернувся до Господарського суду Донецької області з позовом до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення 614 101,11 грн, з яких 500 158,80 грн - основний борг, 90 792,36 грн - інфляційні втрати, 23 149,95 грн - 3% річних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором поставки №Т1/6-2023 від 23.01.2023, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 500 158,80 грн, що стало підставою для нарахування 3% річних та інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 15.09.2025 позовну заяву залишено без руху, встановлено спосіб та строк усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 24.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №905/948/25. Справу №905/948/25 постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 09.10.2025 справу №905/948/25 за позовом Фізичної особи-підприємця Робака Сергія Вікторовича до Державного підприємства «Селидіввугілля» про стягнення 614 101,11 грн передано за територіальною підсудністю до Господарського суду міста Києва

30.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла справа № 905/948/25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 прийнято справу № 905/948/25 до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати без повідомлення (виклику) сторін.

Так, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвали суду від 24.09.2025 та від 03.11.2025 були направлені судом до електронного кабінету відповідача та отримані відповідачем, з урахуванням приписів ст. 242 ГПК України, 25.09.2025 та 03.11.2025 відповідно, що підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про доставку електронних листів.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Зважаючи на те, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданим йому процесуальним правом, за висновками суду, у матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа з метою дотримання процесуальних строків вирішення спору може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України та частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23 січня 2023 року між Державним підприємством «Селидвугілля» (далі - покупець, відповідач) та Фізичною особою-підприємцем Робаком Сергієм Вікторовичем (далі - постачальник, позивач) укладено Договір поставки № Т1/6-2023 (далі - Договір), за умовами якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у власність покупця товар виробничо-технічного призначення: за кодом ЄЗС ДК 021:2015-09210000-4: Мастильні засоби (далі - товар), в асортименті, кількості. в терміни, за ціною і з якісними характеристиками, погодженими сторонами в цьому Договір і Специфікаціях, що є невід`ємними частинами цього Договору.

Відповідно до пунктів 2.1-2.5 Договору постачальник повинен передати (поставити) покупцю товар, якість якого повинна відповідати нормам, стандартам якісних показників і технічним вимогам, встановленим чинними нормативними актами України та умовам цього Договору (сертифікатами якості, паспортами і т.д.).

Постачання узгодженої партії товару здійснюється в міру необхідності, згідно з заявкою покупця. Строк (термін) поставки товару протягом 10 календарних дні з дати замовлення.

Вантажоодержувачами товару є відокремлені підрозділи покупця, які зазначаються у специфікації до Договору.

Постачання товару здійснюється автотранспортом постачальника та/або за рахунок його коштів.

Датою поставки товару покупцю вважається дата, яка вказана на товаросупроводжувальних документах, наданих покупцю постачальнику. Ризик втрати чи пошкодження товару, а також обов`язок несення витрат, пов`язаних товаром несе постачальник.

Згідно з п. 3.1 Договору загальна сума цього Договору визначається загальною сумою усіх специфікацій, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Загальна сума Договору складає 1 365 893,00 грн без ПДВ.

Ціна на товар, що поставляється постачальником, встановлюється сторонами у відповідних Специфікаціях до Договору.

За умовами п. 3.4 Договору розрахунки за поставлений постачальником товар за цим Договором здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 180 календарних днів з дати поставки товару.

У відповідності до пунктів 3.5 та 3.6 Договору сума Договору може бути зменшена за взаємною згодою сторін та у випадку зменшення обсягів закупівлі товару залежно від реального фінансування видатків.

Джерело фінансування: власні кошти підприємства.

Пунктом 4.1.1 Договору узгоджено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Даний Договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2023, а в частині виконання зобов`язань сторонами - до повного та належного їх виконання (п. 8.1 Договору).

На виконання умов Договору позивачем поставлено відповідачу товар згідно видаткових накладних № 107 від 11.04.2023 на суму 15 830,00 грн, № 162 від 10.08.2023 на суму 32 594,00 грн, № 163 від 10.08.2023 на суму 65 914,00 грн, № 171 від 24.08.2023 на суму 681 086,80 грн.

Відповідач в свою чергу, поставлений позивачем товар оплатив у повному обсязі згідно платіжних доручень № 7924 від 21.07.2023 на суму 15 830,00 грн, № 8218 від 16.08.2023 на суму 32 954,00 грн, № 8219 від 16.08.2023 на суму 65 914,00 грн та № 8571 від 21.09.2023 на суму 681 086,80 грн.

Надалі позивач платіжною інструкцією № 813 від 22.09.2023 перерахував відповідачу кошти у розмірі 500 158,80 грн, з призначенням платежу «повернення помилково сплачених коштів за п/д № 8571 від 21.09.2023, підстава: лист від 21.09.2023, без ПДВ».

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що свої зобов`язання з оплати отриманого товару по договору Державне підприємство «Селидіввугілля» в повному обсязі не виконало, сплативши за товар 795 424,80 грн, в зв`язку з чим за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 500 158,80 грн, строк оплати якої сплинув 20.02.2024.

Також у зв`язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 23 149,95 грн та інфляційні втрати у розмірі 90 792,36 грн.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Укладений сторонами договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин).

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Частиною 1 ст. 265 Господарського кодексу України (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору, позивачем поставлено відповідачу товар на загальну суму 795 424,80 грн, згідно видаткових накладних № 107 від 11.04.2023 на суму 15 830,00 грн, № 162 від 10.08.2023 на суму 32 594,00 грн, № 163 від 10.08.2023 на суму 65 914,00 грн, № 171 від 24.08.2023 на суму 681 086,80 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За умовами п. 3.4 Договору розрахунки за поставлений постачальником товар за цим Договором здійснюється покупцем шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 180 календарних днів з дати поставки товару.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач поставлений позивачем товар оплатив у повному обсязі згідно платіжних доручень № 7924 від 21.07.2023 на суму 15 830,00 грн, № 8218 від 16.08.2023 на суму 32 954,00 грн, № 8219 від 16.08.2023 на суму 65 914,00 грн та № 8571 від 21.09.2023 на суму 681 086,80 грн.

Отже, як встановлено судом, відповідачем поставлений товар на суму 795 424,80 грн оплачено у повному обсязі та у строки, визначені умовами Договору.

При цьому, у позовній заяві позивач зазначає, що відповідачем оплачено поставлений позивачем товар лише частково, на суму 795 424,80 грн.

При цьому, судом не приймається до уваги у якості доказу наявності у відповідача заборгованості за Договором в розмірі 500 158,80 грн Акт звірки за період з 01.01.2023 по 02.09.2024, оскільки сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у постанові від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18.

Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд відхиляє посилання позивача на здійснення відповідачем лише часткової оплати за товар, оскільки жодних доказів поставки товару на більшу суму, ані ж 795 424,80 грн, матеріали справи не містять, в той час як відповідачем оплачено поставлений позивачем товар у повному обсязі, протилежного позивачем не доведено і доказів в підтвердження таких обставин, до матеріалів справи не надано.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи, фактично спір між сторонами виник внаслідок дій позивача, а саме у зв`язку з перерахуванням позивачем згідно платіжної інструкції № 813 від 22.09.2023 відповідачу коштів у розмірі 500 158,80 грн, з призначенням платежу «повернення помилково сплачених коштів за п/д № 8571 від 21.09.2023, підстава: лист від 21.09.2023, без ПДВ».

При цьому, з огляду на правову природу укладеного між сторонами Договору, саме у відповідача наявний обов`язок зі здійснення розрахунків за Договором, в той час як у позивача - з поставки обумовленого товару.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодних листів відповідача про повернення коштів, як і жодною зі сторін спору не наведено правових підстав, які б свідчили про обов`язок позивача повернути відповідачу сплачені за товар кошти.

Частина 1 ст. 527 ЦК України визначає, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Зокрема, ч. 1 ст. 529 ЦК України унормовує право кредитора не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Однак, у даному випадку відповідачем згідно платіжної інструкції № 8571 від 21.09.2023 на суму 681 086,80 грн оплачувався поставлений відповідачем за видатковою накладною № 171 від 24.08.2023 товар на суму 681 086,80 грн, тобто виконання відповідачем здійснювалось у повному обсязі, і жодних доказів існування у позивача правових підстав не приймати належне виконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором, позивачем не наведено.

В той же час, ухвалою Господарського суду Донецької області від 15.09.2025 запропоновано Фізичній особі-підприємцю Робаку Сергію Вікторовичу надати письмові пояснення щодо платіжної інструкції №813 від 22.09.2023 про повернення помилково сплачених коштів в розмірі 500158,80 грн, та надати суду лист від 21.09.2023, посилання на який міститься в призначенні платежу вищевказаної платіжної інструкції.

Позивач в свою чергу, у поясненнях вих. № 3 від 24.09.2025 зазначив, що надати лист від 21.09.2023 не вбачається за можливе, у зв`язку з переїздом позивача, зауваживши при цьому, що підставою для повернення коштів у розмірі 500 158,80 грн за змістом листа було те, що повна сума оплати за Договором призводила до переходу ФОП до іншої сітки оподаткування ФОПів, що спричинило податкові розбіжності.

Відтак, перерахування позивачем відповідачу коштів у розмірі 500 158,80 грн, які є предметом даного спору, не пов`язані з правовідносинами сторін за Договором, оскільки є діями позивача вчиненими на власний розсуд з метою уникнення переходу позивача, як фізичної-особи підприємця, до іншої системи оподаткування.

Таким чином, кошти у розмірі 500 158,80 грн, перераховані згідно платіжної інструкції № 813 від 22.09.2023 відповідачу з призначенням платежу «повернення помилково сплачених коштів за п/д № 8571 від 21.09.2023, підстава: лист від 21.09.2023, без ПДВ» не є заборгованістю відповідача за укладеним між сторонами Договором, і не можуть бути стягнуті з відповідача як заборгованість за Договором, оскільки відповідач свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі та у строки, встановлені Договором, тобто належним чином, а саме оплативши поставлений позивачем товар на суму 795 424,80 грн у повному обсязі, що відповідно зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог, з огляду на встановлені судом обставини відсутності заборгованості відповідача за Договором.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення суми основного боргу, відтак, вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від суми заборгованості.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволені позовних вимог, з покладенням судового збору на позивача в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Повне рішення складено: 13.01.2026

Суддя О.А. Грєхова