ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2026 р. Справа№ 910/7814/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

розглянувши у порядку письмового провадження, без виклику учасників справи, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025

у справі № 910/7814/25 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Данченко, 28 Б"

до Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд"

про стягнення 31 315,99 грн

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення 31 315,99 грн., з яких 25 062,47 грн. інфляційних втрат та 6 253,52 грн. 3% річних на підставі статей 509, 526, 610-612, 625, 629 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не сплатив заборгованість у розмірі 62 150,84 грн., стягнуту рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 року у справі № 910/13043/24, у зв`язку з чим позивач нарахував та заявив до стягнення інфляційні втрати в розмірі 25 062,47 грн. та 3% річних в розмірі 6 253,52 грн. за період такого прострочення.

Також, до Господарського суду міста Києва надійшло клопотання позивача про долучення доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі №910/7814/25 позов задоволено повністю.

Стягнуто з ПрАТ "ХК "Київміськбуд" на користь ОСББ "Данченко, 28 Б" 25 062,47 грн інфляційних втрат, 6 253,52 грн 3% річних, 2 422,40 грн. судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалюючи вказане рішення суд першої інстанції, перевіривши здійснені позивачем розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання відповідачем зобов`язань з оплати послуг з утримання будинків та прибудинкових територій встановив, що три проценти річних в сумі 6 253,52 грн та інфляційні втрати в розмірі 25 062,47 грн визначено правильно, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду, Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд»» (через систему «Електронний суд») звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 по справі № 910/7814/25 та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням процесуальних та матеріальних норм права, з неповним дослідженням обставин справи, що призвело до необґрунтованого та невірного висновку суду.

Так, на переконання скаржника, строк позовної давності для звернення до суду сплинув. Сам по собі факт карантину та запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Позивач повинен був обґрунтувати причини, які зумовили неможливість подання у визначені строки/період подати позов.

Також апелянт зазначає, що після набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 у справі №910/13043/24, останнє виконано ПрАТ "ХК "Київміськбуд" в добровільному порядку. Вважає, що позивачем не доведено підстав для застосування статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) и в даних правовідносинах, оскільки відповідач до ухвалення апеляційною інстанцією постанови у справі №910/13043/24) не мав жодних грошових зобов`язань перед позивачем і обов`язку їх виконання.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2025, матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» по справі № 910/7814/25 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Андрієнко В.В., судді: Буравльов С.І., Шапран В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі № 910/7814/25 залишено без руху та надано скаржникові строк десять днів з дня отримання копії даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

15.10.2025 від Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (через систему «Електронний суд») до Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі №910/7814/25 за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи.

04.11.2025, через систему "Електронний суд", позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому останній просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Так, у відзиві позивач зазначає, що наявність грошового зобов`язання ПрАТ "Холдингова компанія "Київміськбуд" перед ОСББ "Данченко, 28 Б" та факт прострочення встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 року у справі № 910/13043/24, що є обґрунтованою підставою для нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат за весь час періоду заборгованості до дати його фактичного виконання за період з 01.11.2019 (початок періоду прострочення) до 15.06.2025 (день, що передує дню надходження грошових коштів на рахунок позивача).

Також, позивач вказує, що місцевий господарський суд жодних порушень при ухваленні рішення не допустив, а наведені в апеляційній скарзі посилання правильність висновків суду не спростовують та зводяться до незгоди з висновками місцевого господарського суду стосовно встановлених ним обставин справи та переоцінки доказів, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

08.12.2025 позивачем подано клопотання про доручення доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 1 500 грн, які осатаній просить стягнути з відповідача.

Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішенням Господарського суду міста Києва від 11.12.2024 у справі №910/13043/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2025 позов задоволено та стягнуто з ПрАТ " Холдингова компанія "Київміськбуд" на користь ОСББ "Данченко, 28 Б" 62 150,84 грн основного боргу.

Таким чином, наведене вище рішення набрало законної сили 27.05.2025.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач з 01.11.2019 до 18.03.2024 надавав відповідачу послуги з утримання будинків та прибудинкових територій на суму 62 150,84 грн. Однак, відповідачем такі послуги за спірний період неоплачені. З огляду на наведене суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 62 150,84 грн вартості наданих житлово-комунальних послуг з листопада 2019 року до березня 2024 року.

Як стверджує позивач, рішення суду від 11.12.2024 виконано відповідачем вже після того, як Північним апеляційним господарським судом була ухвалена постанова від 27.05.2025, що підтверджується платіжними інструкціями від №414 від 13.06.2025 на суму 25 000 грн та №564 від 16.06.2025 на суму 37 150,84 грн.

З огляду на несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань та з урахуванням наведених обставин, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача, на підставі статті 625 ЦК України, трьох процентів річних та інфляційних втрат за загальний період прострочення з 01.11.2019 до 15.06.2025.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, відзивів на апеляційні скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

За приписами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних є наслідком прострочення боржником грошового зобов`язання і способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на наведене вище вбачається, що чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, адже наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, а також не позбавляє кредитора права на отримання грошових коштів, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, за наступний період.

Тобто, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано або виконано з простроченням, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання.

Так, матеріалами справи підтверджується, а відповідачем не спростовано, що грошові кошти у розмірі 62 150,84 грн на виконання судового рішення у справі №910/13043/24 сплачені відповідачем 13.06.2025 та 16.06.2025. Рішеннями судів встановлено період прострочення грошового зобов`язання відповідача з 01.11.2019 до 18.03.2024.

За приписами частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта. Лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивості преюдиціальності.

Таким чином, судові рішення у справі №910/13043/24 мають преюдиціальне значення, а встановлені ними факти повторного доведення не потребують.

Отже, за наведених обставин, мало місце прострочення зобов`язання відповідача з оплати послуги з утримання будинків та прибудинкових територій на суму 62 150,84 грн з 01.11.2019 до 15.06.2025 (день, що передує дню фактичної оплати), у зв`язку з чим позивач має право на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України за вказаний період.

Колегія суддів, перевіривши здійснені позивачем розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат за невиконання відповідачем зобов`язань з оплати послуг з утримання будинків та прибудинкових територій погоджується з висновком місцевого господарського суду, що три проценти річних в сумі 6 253,52 грн та інфляційні втрати в розмірі 25 062,47 грн нараховано правильно.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача вищенаведених компенсаційних виплат підлягають задоволенню.

Відповідач контррозрахунок заявлених позивачем до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не надав, доводи позивача в цій частині не спростував.

Доводи відповідача про те, що грошові зобов`язання відповідача виникли з прийняттям постанови суду апеляційної інстанції правомірно відхилені судом першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частинами 1, 4 статті 4 Закону України "Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку" об`єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов`язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами.

Основна діяльність об`єднання полягає у здійсненні функцій, що забезпечують реалізацію прав співвласників на володіння та користування спільним майном співвласників, належне утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, сприяння співвласникам в отриманні житлово-комунальних та інших послуг належної якості за обґрунтованими цінами та виконання ними своїх зобов`язань, пов`язаних з діяльністю об`єднання.

Серед обов`язків співвласників багатоквартирного будинку, визначених статтею 7 Закону України "Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку", передбачена своєчасна сплата за спожиті житлово-комунальні послуги (пункт 10 частини 1).

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини 1 статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").

Відповідач, в розумінні Закону України "Про житлово-комунальні послуги", є індивідуальним споживачем житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема, прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку, відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Згідно зі статтею 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Однак, як встановлено судами у справі №910/13043/24, відповідний договір про надання житлово-комунальних послуг між позивачем та відповідачем не був укладений.

Пунктами 1, 5 частини 2 статті 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено, що індивідуальний споживач зобов`язаний, серед іншого укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

За приписами частини 1 статті 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Відсутність письмово оформленої двосторонньої угоди про надання житлово-комунальних послуг не позбавляє споживача обов`язку з щомісячної оплати фактично спожитих послуг до укладення відповідного договору.

Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц та від 06.11.2019 у справі №642/2858/16.

Щодо доводів відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (стаття 258 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Періодом виникнення спірної заборгованості є листопад 2019 року - червень 2025 року.

Відповідно до пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Так, Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" набрав чинності 02.04.2020.

Отже, на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із відповідними змінами і доповненнями) з 12.03.2020 до 22.05.2020 установлено на всій території України карантин. Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та було відмінено лише з 24 год 00 хв. 30.06.2023, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Тобто, у спірних правовідносинах, перебіг позовної давності зупинився на час дії установленого на території України карантину, а з 24.02.2022 перебіг позовної давності зупинився на строк дії воєнного стану в Україні, який діє станом на теперішній час, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відсутність правових підстав для застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності.

Інші доводи апелянта щодо пропуску строку позивачем на звернення до суду не аналізуються апеляційним судом, оскільки не мають правового значення з вищевикладеного.

У постанові Верховного Суду від 05.02.2025 у справі №907/214/20 зазначено, що на час дії установленого на території України карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, були продовжені, а у подальшому - зупинені на строк дії воєнного стану, який (загальновідомий факт) діє безперервно до цього часу. За таких обставин та з урахуванням дати звернення до суду з позовом у цій справі, доводи відповідача про пропуск позивачем строку звернення до суду не підтвердилися та не можуть слугувати підставою для відмови у позові з цих підстав.

Аналогічних висновків про безумовне зупинення відповідних строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану Верховний Суд також вказував у своїх постановах від 15.04.2025 у справі №903/786/24, 12.03.2025 у справі №903/1130/23, від 15.01.2025 у справі №906/63/24.

Також аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування статей 256, 257, 258 пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (у редакції Закону України від 30.03.2020 №540-ІХ) викладені у постановах від 06.05.2021 у справі №903/323/20, від 25.08.2021 у справі №914/1560/20, від 08.02.2022 у справі №918/964/20, від 31.05.2021 у справі №926/1812/21.

Таким чином колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем позовна давність не пропущена.

Щодо задоволення судом першої інстанції вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн колегія суддів зазначає таке.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку, така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Статтею 30 цього Закону встановлено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: Договір № 65/Юр про надання правової допомоги від 22.04.2024 року, Додаткову угоду № 1 від 18.02.2025 року до Договору № 65/Юр про надання правової допомоги від 22.04.2024 року, Акт № 1 наданих послуг за липень 2025 року на суму 1 500,00 грн. від 31.07.2025 року, Акт № 1 наданих послуг за червень 2025 року на суму 1 500,00 грн. від 30.06.2025 року, рахунок на оплату № 460 від 31.07.2025 року на суму 1 500,00 грн., платіжну інструкцію № 1297 від 05.08.2025 року нас суму 1 500,00 грн., акт надання послуг № 359 від 30.06.2025 року на суму 1 500,00 грн., рахунок на оплату № 363 від 30.06.2025 року на суму 1 500,00 грн., платіжну інструкцію № 1275 від 09.07.2025 року на суму 1 500,00 грн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у заявленій сумі обґрунтовані, доведені та покладаються судом на відповідача.

Інші доводи апеляційної скарг взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).

Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі №910/7814/25 обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Щодо витрат позивача на правову допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів зазначає про наступне.

Згідно з пунктом 1.1 Розділу 1 Договору про надання правничої допомоги №1802- ШСМ від 18.02.2025р. Адвокат зобов`язується за завданням Клієнта надавати Клієнту правову допомогу (далі - «Послуги»), а Клієнт зобов`язується оплатити надання послуг та фактичні витрати Адвоката, необхідні для виконання цього Договору. Під послугами у цьому Договорі розуміється наступне: захист, представництво та надання інших видів правової допомоги. Адвокат надає правову допомогу у вигляді, зокрема, представництва інтересів контрагентів Клієнта зокрема: "9. Підготовка та подання відзиву/відповіді на відзив/заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву/апеляційну скаргу/касаційну скаргу до відповідного суду від імені та в інтересах клієнта та/або його контрагентів - 1 500,00 грн вартість наданої послуги".

Згідно з актом наданих послуг від 28.11.2025 №680 адвокат надав, а клієнт прийняв послуги з правничої допомоги, зокрема, з підготовки та подання 04.11.2025 відзиву на апеляційну скаргу у справі №910/7814/25 (квартира №116) до Північного апеляційного господарського суду від імені та в інтересах ОСББ "Данченко, 28 Б" на суму 1 500,00 грн.

Наведені вище послуги оплачені позивачем КК "Центр комунального сервісу", що підтверджується платіжною інструкцією від 05.12.2025 №1401.

Відповідачем не подано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами відповідачем не подавалось.

За таких обставин, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та стягнення з відповідача на користь позивача 1 500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" на рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі №910/7814/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 12.09.2025 у справі №910/7814/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Приватне акціонерне товариство "Холдингова компанія "Київміськбуд".

4.Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Холдингова компанія "Київміськбуд" (01010, місто Київ, вулиця Михайла Омеляновича-Павленка, будинок 4/6; ідентифікаційний код 23527052) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Данченко, 28 Б" (04078, місто Київ, вулиця Данченка Сергія, будинок 28-Б; ідентифікаційний код 43254194) 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп витрат на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

6. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

7. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран