РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2026Справа №910/11819/25

За позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна"
доВійськової частини НОМЕР_1
за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на
стороні відповідача:1. ОСОБА_1
на стороні позивача:2. Моторного (транспортного) страхового бюро України
простягнення відшкодування шкоди у розмірі 59 800,00 грн
Суддя Бойко Р.В.
секретар судового засідання Кучерява О.М.
Представники учасників справи:
від позивача:не з`явився
від відповідача:Потильчак О.О.
від третьої особи-1:не з`явився
від третьої особи-2:не з`явився
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2025 року Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення відшкодування шкоди у розмірі 59 800,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" вказує, що внаслідок настання 08.06.2025 дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини водія автомобіля Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 , позивач, виконуючи свої зобов`язання як страховик за Договором страхування наземних транспортних засобів "Граве КАСКО" №101112664 від 06.01.2025, виплатив страхове відшкодування в розмірі 59 800,00 грн власнику автомобіля Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Позивач вказує, що оскільки в Центральній базі даних МТСБУ відсутня інформація про наявність на дату настання дорожньо-транспортної пригоди чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності щодо транспортного засобу Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 , в той час як водій автомобіля Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 , - ОСОБА_1 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди перебував на військовій службі та був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 , то наявні правові підстави для стягнення з відповідача відшкодування шкоди в розмірі 59 800,00 грн.

У змісті позовної заяви Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач очікує понести судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3 028,00 грн та очікує понести витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 6 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.09.2025 відкрито провадження у справі №910/11819/25; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; залучено до участі у розгляді справи ОСОБА_1 в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача; залучено до участі у розгляді справи Моторне (транспортне) страхове бюро України в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору; призначено судове засідання на 28.10.2025.

20.10.2025 через систему "Електронний суд" від Моторного (транспортного) страхового бюро України надійшли пояснення, в яких третя особа-2 зазначає, що при відсутності договору ОСЦПВ у винуватця ДТП, страховик потерпілого, що виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування, не набуває права звернення до МТСБУ оскільки в пункті 36.4 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" прямо зазначено, що у такій ситуації у МТСБУ не виникає обов`язку здійснювати відповідне відшкодування (регламентні виплати) страховикам. Відтак, на думку третьої особи-2, саме Військова частина НОМЕР_1 несе відповідальність за нанесену шкоду в повному обсязі перед страховою компанією за договором добровільного страхування. У змісті пояснень Моторне (транспортне) страхове бюро України виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого третя особа-2 очікує понести судові витрати у розмірі 1 000,00 грн. Також третя особа-2 просила суд розглянути справу без участі представника МТСБУ.

21.10.2025 через систему "Електронний суд" від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що, враховуючи положення Закону України "Про правовий режим майна у Збройних Силах України", Військова частина НОМЕР_1 не є відповідним органом, який має нести відповідальність за заподіяну шкоду, оскільки військове майно - це державне майно, передане в користування органам військового управління, військовим частинам, закладам, установам та організаціям Збройних Сил України. У відзиві на позов відповідач просив розглянути справу за відсутності його представника. Також у змісті відзиву на позов відповідачем було викладене клопотання про поновлення процесуального строку на його подання. Вказане клопотання мотивоване тим, що відповідачем у справі є військова частина, яка функціонує в особливих умовах воєнного стану, у зв`язку з чим наявні об`єктивні труднощі у швидкому виконанні всіх процесуальних дій, а також узгодження правової позиції в умовах постійного виконання службових завдань.

22.10.2025 через систему "Електронний суд" від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" надійшла заява, в якій позивач просить суд вирішити питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, до якої долучено докази понесення судових витрат на оплату професійної правничої допомоги.

У судове засідання 28.10.2025 учасників справи своїх повноважних представників не направили, третя особа-1 про причини неявки не повідомила, в той час як сторони та третя особа-2 просили здійснювати розгляд справи без участі їх представників, у зв`язку з чим ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 відкладено судове засідання у справі №910/11819/25 на 18.11.2025; визнано обов`язковою явку представників учасників справи у наступне судове засідання; встановлено позивачу строк на подання відповіді на відзив - протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали суду; встановлено третім особам 1, 2 строк на подання пояснень по суті відзиву на позов - протягом 5 днів з дня вручення даної ухвали суду.

Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 відкладено судове засідання на 09.12.2025; визнано явку представника третьої особи-2 в судове засідання необов`язковою.

08.12.2025 через систему "Електронний суд" від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" надійшла заява, в якій позивач просив суд розгляд справи №910/11819/25 здійснити без присутності представника Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна", а також зазначив, що проти доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, заперечує в повному обсязі та позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

09.12.2025 через систему "Електронний суд" від Військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, в якому відповідач зазначив, що справа не є складною ані фактично, ані юридично; підготовка позову не вимагала значних зусиль, спеціальних знань чи часу; у відкритих джерелах є велика кількість аналогічних зразків документів та судових прав. Таким чином, відповідач вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн є неспівмірними із складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи, не відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності, визначеним судовою практикою. З огляду на наведене відповідач просить суд зменшити витрати на оплату правничої допомоги до 3 000,00 грн.

В судове засідання, призначене на 09.12.2025, з`явився представник відповідача, надав пояснення по суті спору, за змістом яких Військова частина НОМЕР_1 проти позову заперечує та просить відмовити в його задоволенні, а також просить зменшення витрати на оплату правничої допомоги, понесені позивачем, у разі задоволення позову.

Позивач та треті особи 1, 2 явку своїх представників в засідання по справі №910/11819/25, не забезпечили, третя особа-1 про причини неявки суд не повідомила, в той час як позивач та третя особа-2 просили здійснювати розгляд справи без участі їх представників.

Позивач та треті особи 1, 2 про місце, дату та час засідань в повідомлялись належним чином, що підтверджується наступним.

Так, ухвала суду від 18.11.2025 про повідомлення місця, дати та часу судового засідання була доставлена до електронного кабінету Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" 19.11.2025 о 04 год. 50 хв., про що судом було отримано інформацію 19.11.2025 о 11 год. 26 хв.

Пунктом 2 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Таким чином, ухвала суду від 18.11.2025 вручена позивачу 19.11.2025.

Моторне (транспортне) страхове бюро України було повідомлене про призначене на 09.12.2025 судове засідання 18.11.2025, що підтверджується підписом представника третьої особи-2 на відповідній розписці.

Натомість ОСОБА_1 ухвала суду від 18.11.2025 про повідомлення місця, дати та часу судового засідання була надіслана за адресою місця проживання, вказаною у відповіді №1826959 від 29.09.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру: АДРЕСА_1 , рекомендованим листом з повідомленням про вручення, що підтверджується відтиском печатки про відправлення на зворотному боці ухвали.

Однак, поштове відправлення №R76 не було вручене третій особі-1 та було повернуте до суду 28.11.2025 у зв`язку з тим, що адресат відсутній за вказаною адресою, що підтверджується інформацією із пошукової системи відстеження поштових відправлень на веб-сайті АТ "Укрпошта".

Пунктом 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що днем вручення судового рішення є, зокрема день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, ухвала суду від 18.11.2025 вважається такою, що вручена ОСОБА_1 28.11.2025 (дата проставлення на довідці відділення поштового зв`язку відмітки щодо причини повернення поштового відправлення).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач та треті особи 1, 2 були належним чином повідомлені про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/11819/25, однак не скористались своїм правом на участь у засіданнях по справі, в той час як підстави для відкладення розгляду справи №910/11819/25 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вказані приписи господарського процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи №910/11819/25 по суті за відсутності представників Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна", ОСОБА_1 та Моторного (транспортного) страхового бюро України.

В судовому засіданні 09.12.2025 судом завершено розгляд справи №910/11819/25 по суті, та оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, яке буде проголошено 13.01.2026 об 09:50.

На проголошення судового рішення по справі №910/11819/25 з`явився представник відповідача.

У засіданнях здійснювалася фіксація судового процесу технічним засобами у відповідності до статті 222 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи-2 (в тому числі надані в попередніх засіданнях), всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.01.2025 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено Договір страхування наземних транспортних засобів "Граве КАСКО" №101112664 (надалі - Договір), предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Відповідно до п. 1.12 Договору строк його дії встановлено з 07.01.2025 по 06.01.2026.

08.06.2025 близько 14 год. 01 хв. на мосту через річку Ірпінь по автомобільній дорозі М-06 Київ-Чоп (21 км траси) сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю застрахованого автомобіля Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , та автомобіля Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), а саме: ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Ford Transit, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції та скоїв зіткнення з транспортним засобом Mitsubishi Galant, який зупинявся попереду та в свою чергу внаслідок неконтрольованого руху здійснив зіткнення з транспортним засобом Volkswagen, який зупинився попереду. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_1 п. 13.1 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2025 у справі №369/10540/25, відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

У зв`язку з зверненням водія автомобіля Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , до страховика за Договором із повідомленням про випадок з транспортним засобом від 09.06.2025, позивачем на підставі страхового акту №11.98048555.1/KOS від 24.06.2025 здійснено відшкодування завданої внаслідок спірної ДТП шкоди шляхом перерахування коштів в розмірі 59 800,00 грн на рахунок ОСОБА_2 (страхувальника за Договором).

Спір у справі стосується наявності правових підстав для покладення на відповідача обов`язку з відшкодування позивачу заподіяної внаслідок ДТП шкоди автомобілю Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Відносини у сфері страхування регулюються Цивільним кодексом України та Законом України "Про страхування".

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України "Про страхування" з якою кореспондується стаття 979 Цивільного кодексу України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як вбачається із матеріалів справи між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" (страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) укладено Договір, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" на підставі Договору та внаслідок настання 08.06.2025 дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Зобов`язання, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, належать до позадоговірних зобов`язань. Ці правовідносини регулюються Главою 82 Цивільного кодексу України.

За приписами ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід, тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Зокрема відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому, відповідно до частини 5 зазначеної статті, така особа відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потеплілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діями яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. (ст. 1188 Цивільного кодексу України).

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2025 у справі №369/10540/25 винним у скоєному ДТП визнано ОСОБА_1 , який керував автомобілем Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), що належить Військовій частині НОМЕР_1 .

Позивач стверджує, а відповідачем не заперечується, що ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП перебував при виконанні службових обов`язків під час скоєння ДТП та правомірно володів транспортним засобом, належним Військовій частині НОМЕР_1 .

В силу положень статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно із частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

З аналізу змісту глави 82 Цивільного кодексу України вбачається, що законодавець розрізняє поняття "особа, яка завдала шкоду" та "особа, яка відповідає за шкоду". За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 Цивільного кодексу України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

Виходячи із наведених норм права, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується останнім, а не безпосередньо винним водієм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Тлумачення частини 1 статті 1172 Цивільного кодексу України свідчить, що відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, настає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 21.08.2020 у справі № 905/1391/19 та від 21.02.2019 у справі №355/1394/16-ц. Схожі за змістом висновки зроблені і у постановах Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №640/4185/15-ц, від 05.05.2018 у справі №910/14685/17.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Згідно з ч. 4 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби.

Відповідач у відзиві та представник відповідача у судовому засіданні не заперечували тієї обставини, що ОСОБА_1 на момент скоєння ДТП перебував при виконанні своїх службових обов`язків.

Частиною 4 статті 165 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Таким чином, суд дійшов висновку, що саме Військова частина НОМЕР_1 є відповідальною за шкоду, завданою її військовослужбовцем під час виконання ним своїх службових обов`язків.

Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

За приписами статті 7 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (тут і надалі в редакції, чинній станом на 08.06.2025) на території України дозволяється використання виключно забезпечених транспортних засобів. Транспортний засіб має бути забезпеченим до початку його використання у дорожньому русі на вулично-дорожній мережі загального користування на території України. Особою, відповідальною за укладення внутрішнього договору страхування щодо незабезпеченого транспортного засобу, є: 1) особа, за якою в Україні зареєстровано транспортний засіб; 2) фізична особа, яка тимчасово ввезла транспортний засіб на митну територію України; 3) особа, яка є власником незареєстрованого транспортного засобу.

В свою чергу Військовою частиною НОМЕР_1 як особою, за якою зареєстровано в Україні зареєстровано транспортний засіб Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), не було забезпечено вказаний автомобіль до початку його використання у дорожньому русі.

В свою чергу у Моторного (транспортного) страхового бюро України відсутній обов`язок із сплати на користь страховика зворотної вимоги після здійснення останнім страхової виплати, оскільки частиною 4 статті 43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що МТСБУ не здійснює регламентні виплати, визначені частиною першою та пунктом 3 частини другої цієї статті, якщо потерпілі особи можуть задовольнити свої вимоги на підставі інших договорів страхування. У таких випадках МТСБУ відшкодовує частину шкоди, не компенсованої таким особам за іншими договорами страхування.

Відтак, виходячи з наведених норм та обставин, суд приходить до висновку про правомірність заявлення даного позову про відшкодування шкоди, завданої автомобілю Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , до Військової частини НОМЕР_1 .

Факт неправомірних дій ОСОБА_1 , що мали своїм наслідком завдання автомобілю Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , збитків, встановлений постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.07.2025 у справі №369/10540/25, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Натомість Військова частина НОМЕР_1 є особою, відповідальною за завдану ОСОБА_1 шкоду.

Щодо розміру заявлених до стягнення збитків суд зазначає наступне.

Згідно статті 1192 Цивільного кодексу України суд може зобов`язати особу, яка спричинила збитки, відшкодувати їх у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майна потерпілого від правопорушення (тотожна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 22.09.2020 у справі №918/631/19 та від 03.02.2022 у справі №754/2418/17).

На підтвердження розміру збитків (витрат на відновлення автомобіля Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 ) позивачем надано страховий акт №11.98048555.1/KOS від 24.06.2025, звіт №25/06020 від 16.06.2025, у відповідності до якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , станом на 10.06.2025 складає 125 347,45 грн з ПДВ на запасні частини, акт огляду транспортного засобу №25/06020 від 10.06.2025, складену в комп`ютерній програмі Audatex ремонтну калькуляцію №25/06020 від 10.06.2020 та платіжну інструкцію № від 25.06.2025 на суму 59 800,00 грн з призначенням платежу - виплата страхового відшкодування ОСОБА_2 по страховому акту №11.98048555.1/KOS без ПДВ.

Варто відзначити, що у своєму відзиві Військова частина НОМЕР_1 не заперечувала проти визначеної позивачем вартості матеріального збитку, а лише посилалась на те, що автомобіль Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), належить державі, тому відповідач не зобов`язаний відшкодовувати шкоду.

Натомість, частинами 1 та 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

Аналогічні приписи закріплені у ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, згідно звіту №25/06020 від 16.06.2025, складеного СПД "Горобець Ю.М." (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності №213/2022, виданий Фондом державного майна України 27.05.2022), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , станом на 10.06.2025 складає 125 347,45 грн з ПДВ, в той час як позивачем сплачено страхувальнику за Договором страхове відшкодування у розмірі 59 800,00 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна", виплативши страхове відшкодування власнику автомобіля Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , набуло право вимоги в частині коштів у розмірі 59 800,00 грн.

Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу Ford Transit, державний номерний знак НОМЕР_2 (на чорному фоні), не була застрахована, що підтверджується відсутністю інформації про поліс за транспортним засобом у Центральній базі даних МТСБУ.

Таким чином відповідач є відповідальною особою за завдані збитки власнику автомобіля, пошкодженого у спірній ДТП, а позивач як особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, отримав право зворотньої вимоги (регресу) до відповідача як винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Причино-наслідковий зв`язок між завданими збитками та протиправною поведінкою полягає у тому, що ОСОБА_3 , який станом на дату ДТП перебував у службових відносинах із відповідачем та виконував свої службові обов`язки (що відповідачем не заперечувалось), було порушено п. 13.1 Правила дорожнього руху, внаслідок чого було спричинено ДТП, у результаті якої завдано матеріальної шкоди автомобілю Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 .

Оскільки, відповідач не довів факт того, що шкоду автомобілю Mitsubishi Galant, державний номерний знак НОМЕР_3 , було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, та не надав доказів сплати відшкодування заподіяної шкоди на користь позивача, то вимоги позивача щодо стягнення з відповідача шкоди у розмірі 59 800,00 грн є правомірними та обґрунтованими.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" підлягає задоволенню повністю, а з Військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню 59 800,00 грн.

Щодо розподілу витрат на оплату судового збору.

Статтею 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

За змістом підпункту 1 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" ставки судового збору за подання до господарського суду позовної заяви встановлюються у таких розмірах: майнового характеру - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" станом на 01.01.2025 прожитковий мінімум на одну особу для працездатних осіб становить 3 028,00 грн.

В поданій до суду шляхом формування в системі "Електронний суд" позовній заяві Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" заявлено вимогу майнового характеру - про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 коштів у розмірі 59 800,00 грн.

В той же час, частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

У відповідності до наведених приписів закону за подання до господарського суду даної позовної заяви Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" повинне було сплатити судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (3 028,00 грн х 0,8).

Водночас, Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" за звернення до господарського суду із майновою вимогою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 коштів у розмірі 59 800,00 грн сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №4 від 18.09.2025.

Тобто позивачем при зверненні до суду із даним позовом було надмірно сплачено судовий збір у сумі 605,60 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Таким чином, судовий збір у сумі 605,60 грн не підлягає розподілу між сторонами за наслідками розгляду спору у справі №910/11819/25 та може бути повернутий за клопотанням особи, яка його сплатила - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна".

Щодо судового збору, який підлягав сплаті позивачем за звернення до суду із даним позовом, - 2 422,40 грн, то згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в цій частині покладається на відповідача у зв`язку з задоволенням позовних вимог повністю.

Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" просить покласти на Військову частину НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн, а Моторне (транспортне) страхове бюро України просить покласти на Військову частину НОМЕР_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У змісті позовної заяви Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" виклало попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, у відповідності до якого позивач очікує понести судові витрати на оплату судового збору у розмірі 3 028,00 грн та очікує понести витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 6 000,00 грн.

За приписами частини 13 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, стягуються на її користь із сторони, визначеної відповідно до вимог цієї статті, залежно від того заперечувала чи підтримувала така особа заявлені позовні вимоги.

Моторне (транспортне) страхове бюро України підтримало позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" у своїй першій заяві по суті спору - в поясненнях вказало, що очікує понести судові витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 1 000,00 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

22.10.2025 через систему "Електронний суд" від Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" надійшла заява, до якої долучено докази на підтвердження розміру судових витрат.

Так, представництво інтересів Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" у даній справі здійснював адвокат Синюк Станіслав Леонідович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №6423/10 від 15.02.2018) на підставі укладеного позивачем з Адвокатським бюро "Синюк та Партнери" договору про надання правової (правничої) допомоги №27 від 22.07.2024 (надалі - Договір про надання правової допомоги) та ордеру серії АІ №1558414 від 22.07.2024.

Із складеного Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" та Адвокатським бюро "Синюк та Партнери" акту виконаних робіт від 03.10.2025 до Договору про надання правової допомоги вбачається, що адвокатом була надано, а позивачем прийнято правову допомогу в справі про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 суми збитків у розмірі 59 800,00 грн вартістю 6 000,00 грн, яка в свою чергу була оплачена Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Граве Україна" згідно платіжної інструкції №2 від 02.10.2025.

Частиною 3 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Із Детального опису робіт (наданих послуг), виконаних для надання правової допомоги, складеного адвокатом Синюком Станіславом Леонідовичем, вбачається, що адвокатом надано Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Граве Україна" наступні послуги (виконано роботи):

- консультація замовника (позивача) щодо порядку та строків надання правової допомоги адвокатом по стягненню грошових коштів з відповідача - 1 год. вартістю 2 000,00 грн;

- підготовчі дії: з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує позивач, та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин; визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; збір необхідних доказів на підтвердження позовних вимог; аналіз судової практики - 1 год. вартістю 2 000,00 грн;

- підготовка, написання та подання позовної заяви: визначення підсудності розгляду позовної заяви; визначення складу учасників судового процесу; розрахунок ціни позову та розміру судових витрат; написання, копіювання, сканування та надсилання позовної заяви стороні та суду - 1 год. вартістю 2 000,00 грн.

У відповідності до ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

У клопотанні від 09.12.2025 Військова частина НОМЕР_1 просить суд зменшити витрати позивача на оплату правничої допомоги до 3 000,00 грн. Відповідач зазначив, що справа не є складною ані фактично, ані юридично; підготовка позову не вимагала значних зусиль, спеціальних знань чи часу; у відкритих джерелах є велика кількість аналогічних зразків документів та судових прав. Таким чином, відповідач вважає, що витрати на правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн є неспівмірними із складністю справи, обсягом виконаної адвокатом роботи, не відповідають критеріям реальності, необхідності та розумності, визначеним судовою практикою.

Суд враховує дане клопотання відповідача, проте в даному випадку вважає за необхідне керуватися наступним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 наголошено на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

В той же час, Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду у постанові №922/445/19 від 03.10.2019 зазначила, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Тобто, "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачем відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, що фактично відповідає висновку викладеному у вищевказаній постанові.

При цьому, у постанові від 05.10.2021 у справі №907/746/17 колегія суддів Верховного Суду акцентувала увагу на тому, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав не пов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання учасника справи про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.

Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.12.2022 у справі №910/429/21 та від 11.11.2022 у справі №909/50/22.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу. Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Окрім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України").

Отже, для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статей 126, 129 Господарського процесуального кодексу України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Аналогічна правова позиція щодо застосування норми права викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 та у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №922/2666/21.

В контексті викладеного, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

По-перше, як вбачається із Єдиного державного реєстру судових рішень, Адвокатське бюро "Синюк та Партнери" на постійній основі надає Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Граве Україна" правову допомогу в межах судових спорів про стягнення збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортних пригод, у сфері правовідносин страхування (справи №№ 910/11367/25, 908/644/25, 910/3221/25, 907/138/25, 910/1209/25, 910/10888/24 та ін.), в тому числі із стягнення таких збитків із військових частин (справа №910/3225/25). До того ж Адвокатським бюро "Синюк та Партнери" надаються послуги з представництва інтересів у сфері страхування і іншій страховій компанії (наприклад, Приватному акціонерному товариству "Просто" на підставі договору про надання правової допомоги №1 від 03.01.2024).

З огляду на систематичне надання Адвокатським бюро "Синюк та Партнери" та адвокатом Синюком С.Л. безпосередньо Приватному акціонерному товариству "Страхова компанія "Граве Україна" правової допомоги для стягнення шкоди, завданої в результаті ДТП, у межа правовідносин страхування, суд не вбачає жодної доцільності і необхідності у консультації позивача протягом години щодо порядку та строків надання правової допомоги адвокатом по стягненню грошових коштів з відповідача.

Крім того, відсутні правові підстави для покладення на відповідача витрат щодо надання консультації між позивачем та адвокатським бюро щодо порядку та строків надання правової допомоги, оскільки такі послуги не стосуються безпосередньо даної судової справи.

По-друге, зважаючи на систематичне надання Адвокатським бюро "Синюк та Партнери" послуг з представництва інтересів страхових компаній, суд не вбачає жодної доцільності і необхідності у наданні таких послуг, як визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин з врахуванням висновків щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, оскільки очевидно, що адвокатському бюро відомі такі норми та практика касаційного суду у даній сфері правовідносин.

До того ж аналіз судової практики, з`ясування фактичних обставин справи, визначення правовідносин, визначення правової норми, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин (пункт 2), входять до складу послуги 3 - підготовка, написання та подання позовної заяви. Тобто окреме виділення зазначених послуг спрямоване на завищення вартості послуг, що не є обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 у справі №873/52/22.

По-третє, такі послуги як копіювання, сканування та надсилання документів не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені в ст. 1, 19 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", а тому такі витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу.

По-четверте, Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Граве Україна" перед здійсненням страхової виплати формує страхову справу, в межах якої з`ясовує чи мали місце обставини (факти) страхового випадку та якими доказами вони підтверджуються; формує докази на їх підтвердження. І лише за наявності доказів настання страхового випадку та визначення розміру страхового відшкодування - здійснює виплату страхового відшкодування. Відтак суд не вбачає підстав вважати реальним та доцільним надання Адвокатським бюро "Синюк та Партнери" таких послуг, як з`ясування чи мали місце обставини (факти), про які вказує позивач, та якими доказами вони підтверджуються; з`ясування чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; збір необхідних доказів на підтвердження позовних вимог. Тим більше, що до позовної заяви не долучено інших доказів по суті спору, ніж ті, які повинні були бути зібрані позивачем для здійснення страхового відшкодування (зокрема страховий акт, звіт, акт огляду, копії документів водія та страхувальника, постанова суду, інформаційна довідка поліції тощо).

Таким чином, суд вважає, що заявлений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, оскільки зазначені в ньому послуги є тотожними, дублюють та охоплюють одна одну, що призводить до необґрунтованого завищення обсягів фактично наданих послуг та їх вартості, що в підсумку свідчить про штучний та надмірний характер (стягнення таких витрат двічі за одні і ті самі послуги) правової допомоги.

Враховуючи наведене, з огляду на спірні правовідносини, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів, їх значення для вирішення спору, суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю справи, ціною позову та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), з часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) та з обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Таким чином, здійснюючи розподіл понесених позивачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд вважає обґрунтованим розмір витрат у сумі 2 000,00 грн, які підлягають розподілу у відповідності до приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Щодо заявлених третьою особою-2 до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн, то суд відзначає, що Моторне (транспортне) страхове бюро України було залучене до участі у розгляді справи лише з огляду на приписи статті 43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та відповідно судом було поставлене МТСБУ питання щодо його позиції в аспекті наявності обов`язку МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснити регламентну виплату з огляду на відсутність полісу у винуватця ДТП. Наведене вбачається як із мотивувальної частини ухвали Господарського суду міста Києва від 29.09.2025, так і із п. 12 її резолютивної частини.

Суд вважає, що достатньою відповіддю на дане питання було б лише цитування частиною 4 статті 43 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам.

За інформацією із офіційного сайту Моторного (транспортного) страхового бюро України за посиланням https://mtsbu.ua/about/structure вбачається, що у структурі третьої особи-2 наявне юридичне управління.

Відтак суд вважає, що надання Моторним (транспортним) страховим бюро України (до функцій якого входять, зокрема виконання гарантійних функцій стосовно відшкодування шкоди, завданої третім особам при експлуатації наземних транспортних засобів, відповідно до чинного законодавства України, координація роботи страховиків та виконання страхових зобов`язань з обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) пояснень з приводу наявності у нього обов`язку за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснити регламентну виплату з огляду на експлуатацію автомобіля, належного відповідачу, без полісу, не потребувало залучення професійної правничої допомоги, тим більше з огляду на наявність у структурі третьої особи-2 юридичного управління

За таких обставин, суд не вважає, що витрата третьої особи-2 на оплату професійної допомоги у даному спору коштів у розмірі 1 000,00 грн є розумною та виправданою, а тому приходить до висновку про необхідність покладення цих витрат на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Керуючись ст.cт. 2, 13, 74, 76, 79, 80, 129, 233, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Граве Україна" (03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 65; ідентифікаційний код 19243047) збитки у розмірі 59 800 (п`ятдесят дев`ять тисяч вісімсот) грн 00 коп., судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 (дві тисячі) грн 00 коп. Видати наказ.

3. Судові витрати третьої особи-2 на оплату професійної допомоги у розмірі 1 000,00 грн покласти на Моторне (транспортне) страхове бюро України.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 13.01.2025.

Суддя Р.В. Бойко