УХВАЛА

15 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 914/2073/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Кролевець О.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум"

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2025

у складі колегії суддів: Орищин Г.В. - головуючий, Галушко Н.А., Скрипчук О.С.

та на рішення господарського суду Львівської області від 18.09.2025

суддя: Коссак С.М.

у справі № 914/2073/25

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум"

до приватного підприємства "Хімпостачальник"

про стягнення 568 009,52 грн,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 та на рішення господарського суду Львівської області від 18.09.2025 у справі № 914/2073/25.

При перевірці матеріалів касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у цій справі подано у 2025 році.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення 568 009,52 грн, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звертаючись до суду касаційної інстанції, скаржник, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, щодо можливості/неможливості учасникам господарських правовідносин застосовувати частину другу статті 625 Цивільного Кодексу України, погоджуючи у договорах розмір відсотків річних в день, а саме: яка, в даному випадку буде правова природа нарахування відсотків - 73 % річних замість 3 % річних (ч.2 ст.625 ЦК України) чи пеня (ст.549 ЦК України), за умови, що сторони погодили в договорі 0,2 % в день замість 73 % річних керуючись ч.2 ст.625 ЦК України.

Разом з тим, скаржник посилається на виняткове значення цієї справи для нього, оскільки діяльність товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" полягає у постійному постачанні електричної енергії та газу значній кількості споживачів на підставі договорів. Така діяльність має регулярний і масовий характер та здійснюється виключно в межах договірних відносин. Саме умови договорів, у тому числі умови щодо відповідальності за порушення строків оплати, забезпечують фінансову стабільність підприємства та можливість належного виконання ним своїх зобов`язань перед іншими учасниками ринку. За таких обставин, на думку скаржника, оскаржувані судові рішення впливають не лише на вирішення даного спору, а фактично визначають підхід судів до застосування договірних умов скаржника в усіх подібних правовідносинах. Також, скаржник зазначає, що більшість спорів за участю скаржника, які виникають із договорів постачання електричної енергії є малозначними у розумінні касаційних фільтрів, встановлених ГПК України, тому за таких умов оскаржувана постанова апеляційного суду фактично формує для скаржника зобов`язуючий підхід до вирішення аналогічних спорів, оскільки інші суди можуть застосовувати викладені в ній правові висновки при розгляді подібних справ. На думку скаржника, існує реальний ризик того, що суди й надалі будуть втручатися у договірні відносини товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" з іншими контрагентами, змінювати погоджені сторонами умови договорів та обмежувати розмір відповідальності боржників не на підставі закону, а на власний розсуд. Враховуючи, що у більшості таких справ, за твердженням скаржника, він буде позбавлений можливості касаційного перегляду через малозначність спорів, наслідки оскаржуваного рішення виходять за межі тільки даної справи та безпосередньо впливають на неможливість скаржника захищати свої майнові права у господарській діяльності.

Верховний Суд зазначає, що єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування.

Водночас фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 10.01.2024 у справі № 905/1840/21 зазначала, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, потрібно виходити з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку та становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Згідно з усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а в невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. Якісні критерії вказують на виключність правової проблеми, про що свідчать такі обставини, як: відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.

Такі критерії, серед іншого, можливо використовувати для визначення чи має справа фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, адже останнє є оціночним поняттям.

Водночас касаційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" не містить належних аргументів, які б свідчили про те, що справа №914/2073/25 стосується питання права, вирішення якого необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики; у касаційній скарзі відсутні докази кількісного та якісного виміру наявності питання фундаментального значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також належні обґрунтування, які б дозволили дійти висновку, що при перегляді оскаржуваних судових рішень у цій справі має бути усунута невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як такі, що мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Разом з тим посилання скаржника на те, що справа № 914/2073/25 має для нього виняткове значення належним чином не обґрунтоване, оскільки є лише власним припущенням скаржника, не підтверджене жодними доказами та зводиться лише до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судами попередніх інстанцій під час розгляду справи по суті і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи для скаржника.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Наявність вичерпного переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечити сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду", що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Верховний Суд зазначає, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятками із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 та на рішення господарського суду Львівської області від 18.09.2025 у справі № 914/2073/25, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 233, 234, 235, пунктом 2 частини третьої статті 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "ЛТК Електрум" у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 та на рішення господарського суду Львівської області від 18.09.2025 у справі № 914/2073/25.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

О. А. Кролевець