ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2026 р. Справа №907/1068/24

м. Львів

Західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого - судді МАТУЩАКА О.І.

суддів КРАВЧУК Н.М.

СКРИПЧУК О.С.

За участю секретаря судового засідання Телинько Я.П.

Без виклику сторін.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон» (вх. ЗАГС №01-05/921/25 від 28.03.2025)

на рішення Господарського Закарпатської області від 14.03.2025 (повне рішення 18.03.2025, суддя Худенко А.А.)

у справі №907/1068/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна», смт. Велика Димерка, Броварського району, Київської області

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон», с. Мужієво, Берегівського району. Закарпатської області

про стягнення 336 606,84 грн

ВСТАНОВИВ:

Суть спору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат-Вин Еталон» про стягнення 336 606,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежно виконав умови договору транспортного експедирування №К42/07/2022-79 від 13.07.2022, зокрема щодо своєчасної оплати наданих транспортно-експедиторських послуг, що спричинило утворення заборгованості у сумі 239 012, 66 грн.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач заявив до стягнення 25 747, 21 грн - пені, 14 154, 23 грн - інфляційних нарахувань, 9 890, 21 грн - 10% річних та 47 802, 53 грн - штрафу.

Господарський суд Закарпатської області рішенням від 14.03.2025 позов задовольнив частково. Стягнув з ТОВ «Карпат-Вин Еталон» на користь ТОВ «Рабен Україна» суму 204 012, 66 грн - боргу; 25 747, 21 грн - пені; 14 154, 23 грн - інфляційних нарахувань; 9890, 21 грн - 10% річних; 47 802, 53 грн - штрафу; 4210 грн - на відшкодування витрат по сплаті судового збору. Провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення суми 35 000, 00 грн боргу закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Вказане рішення мотивоване тим, що позивач належно надав відповідачу транспортно-експедиційні послуги, що підтверджується товарно-транспортними накладними та погодженими (у зв`язку з відсутністю зауважень) актами виконаних робіт; відповідач визнав борг частковими оплатами та гарантійним листом, доказів спростування вимог чи дії форс-мажору не подав. Відтак заявлені суми боргу, пені, штрафу, інфляційних втрат і процентів річних є документально доведеними та підлягають стягненню, а провадження у частині вже сплачених 35 000 грн закрито за відсутністю предмета спору.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу та інших учасників справи.

ТОВ «Карпат - Вин Еталон» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 14.03.2025 в частині задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі покликається на такі обставини:

- суд першої інстанції не надав обґрунтованої оцінки надмірності заявлених штрафних санкцій та не врахував складне фінансове становище апелянта, підтверджене падінням продажів, затримками оплат контрагентів і кризовою ситуацією на ринку;

- суд не врахував, що позивач відмовився від мирного врегулювання спору та реструктуризації боргу, що суперечить принципу добросовісності у господарських відносинах;

- одночасне стягнення інфляційних втрат та 10% річних разом із пенею і штрафом фактично створює подвійну відповідальність, що порушує принципи справедливості, пропорційності та юридичної визначеності (ст. 1 Протоколу №1 до ЄКПЛ);

- суд не застосував ст. 233 ГК України, яка передбачає можливість зменшення надмірних штрафних санкцій, і не розглянув належним чином відповідне клопотання;

- Верховний Суд у постанові у справі №904/9523/17 зобов`язує суди враховувати співвідношення санкцій до правопорушення та фінансовий стан боржника для уникнення несправедливого покарання, але ці вимоги суд першої інстанції проігнорував.

04.04.2025 через систему «Електронний суд» представник скаржника адвокат Данилов С.А. сформував доповнення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що 18.03.2025 Господарський суд Закарпатської області склав повний текст судового рішення від 14.03.2025, з якого вбачається те, що суд першої інстанції не розглянув заяви та клопотання скаржника, а саме: про зменшення штрафних санкцій та про розстрочення виконання зобов`язання, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухваленню нового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 266 Господарського процесуального кодексу України - особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

06.05.2025 в підсистемі «Електронний суд» представниця ТОВ «Рабен Україна» - адвокатка Ратушняк П. В.сформувала відзив на апеляційну скаргу.

Водночас заявила клопотання про продовження строку на подання відзиву, яке обґрунтоване тим, що ухвалу Західного апеляційного господарського суду від 15.04.2025 про необхідність подання відзиву позивач фактично отримав лише 05.05.2025 через Єдиний державний реєстр судових рішень, і для забезпечення балансу інтересів сторін та належної підготовки відзиву просить продовжити строк на його подання.

Згідно із ч. 1 ст. 263 ГПК України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Так, Західний апеляційний господарський суд ухвалою від 15.04.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Карпат - Вин Еталон» на рішення Господарського Закарпатської області від 14.03.2025 у справі №907/1068/24 та надав учасникам у справі строк на подання відзиву та інших процесуальних документів у справі - десять днів з моменту отримання цієї ухвали.

Матеріалами справи підтверджується, що вказану ухвалу суду від 15.04.2025 позивач отримав 16.04.2025 о 19 год 48 хв, а тому така вважається врученою 17.04.2025. Відтак останнім днем на подання відзиву було 28.04.2025.

Відповідно до ч. 2 ст. 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, клопотання про продовження строку на подання відзиву може бути заявлене лише до спливу відповідного строку, на відміну від клопотання про поновлення строку, яке подається вже після його закінчення та одночасно з документом, стосовно якого пропущено строк подання.

Згідно з ч. 2 ст.207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Оскільки заявлене позивачем клопотання про продовження строку на подання відзиву заявлене 06.05.2025, тобто після закінчення встановленого судом строку, воно не відповідає вимогам ст. 119 ГПК України, а тому в силу ч. 2 ст. 207 ГПК України підлягає залишенню без розгляду.

Інших клопотань чи заяв, в порядку ст. 207 ГПК України, сторонами подано не було.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Частиною 13 ст. 8 ГПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

З огляду на вказане, ухвалою від 15.04.2025 Західний апеляційний господарський суд призначив справу №907/1068/24 до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Апеляційний господарський суд зазначає, що відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Згідно практики Європейського суду з прав людини щодо тлумачення поняття «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один і той самий строк для всіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган та інші проти Сполученого Королівства»).

Європейський суд з прав людини в своїй практиці виходить із того, що розумність тривалості судового провадження необхідно оцінювати у світлі обставин конкретної справи, враховуючи критерії, вироблені судом. Такими критеріями є: 1) складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінка заявника; 3) поведінка державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (Рішення «Бараона проти Португалії», 1987 рік, «Хосце проти Нідерландів», 1998 рік; «Бухкольц проти Німеччини», 1981 рік; «Бочан проти України», 2007 рік).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Фактичні обставини справи.

Матеріалами справи підтверджується, що між ТОВ «Рабен Україна» (виконавцем, позивачем у справі) та ТОВ «Карпат - Вин Еталон» (замовником) було укладено договір транспортного експедирування №К42.07/2022-79 від 13.07.2022 (надалі - договір), пунктом 1.1. якого встановлено, що відповідно до цього договору виконавець зобов`язується за плату, на користь та за рахунок замовника надавати транспортно-експедиторські послуги та додаткові послуги, пов`язані з перевезенням вантажів автомобільним транспортом (далі - послуги), а замовник зобов`язується приймати та оплачувати вказані послуги на умовах, визначених цим договором та відповідним додатком А та/або додатком Б та/або додатком В (як ці терміни визначено у п. 1.2. договору), залежно від того, який(і) додаток(и) буде підписано сторонами.

За змістом п. 1.4. договору, види послуг та інші істотні умови, які вимагаються законодавством України для договорів транспортного експедирування, визначаються сторонами у цьому договорі, додатках, додаткових угодах, доповненнях до цього договору, а також у заявках замовника про надання послуг (далі - заявка(и)) за умови підписання заявки(ок) сторонами (або за умови оформлення та прийняття заявки(ок) виконавцем іншим способом, передбаченим цим договором та/або відповідним додатком), і у такому випадку заявка(и) є невід`ємною частиною цього договору.

Згідно із п. 2.1. договору, якщо інше не встановлено додатками, послуги надаються на підставі заявки, в якій зазначаються: вид послуг, вид та найменування вантажу, інформація про властивості вантажу, кількість вантажу, умови його перевезення, інструкції щодо кріплення та упакування, вантажовідправник, вантажоодержувач, адреса навантаження та розвантаження, маршрут, строк перевезення та інші умови, визначені замовником як істотні.

Розмір винагороди виконавця визначається відповідно до вартості окремих послуг, які виконавець надає замовнику. Розмір, особливості формування і зміни вартості окремих послуг встановлюються відповідним додатком. Якщо це передбачено чинним законодавством, договором чи відповідним додатком, до винагороди також включаються відповідні витрати виконавця (п. 3.1. договору).

Відповідно до п. 4.1., 4.2., 4.3. договору, замовник сплачує винагороду виконавця після надання відповідних послуг на підставі рахунку, наданого виконавцем. Належним та достатнім підтвердженням надання послуг за окремою заявкою є товарно - транспортний документ (товарно - транспортна накладна (ТТН) або міжнародна автомобільна накладна (CMR) з відміткою вантажоодержувача про прийняття вантажу. Оплата здійснюється замовником безготівково на поточний банківський рахунок виконавця на підставі отриманого рахунка від виконавця. Виконавець має право надати замовнику можливість оплати рахунків після надання послуг, про що виконавець повідомляє замовника шляхом надсипання електронного листа. У такому випадку замовник зобов`язаний оплатити вартість наданих послуг протягом 5 календарних днів з дати рахунку.

Пунктом 4.5. договору визначено, що за фактом надання послуг сторони підписують відповідні акт здачі-прийняття наданих послуг (надалі - акт(и)). Акти підписуються із такою ж періодичністю, як виставляються рахунки, або частіше.

Згідно із п. 5.4.3. договору, в разі прострочення оплати наданих послуг замовник сплачує виконавцеві за весь період прострочення до дати фактичної оплати (без обмеження будь-яким строком) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення. У випадку прострочення оплати більш ніж на 30 календарних днів, замовник додатково сплачує штраф у розмірі 20% від суми заборгованості.

Пунктом 7.1. договору встановлено, що сторони призначають наступних осіб своїми представниками для цілей цього договору:

- зі сторони замовника: представник компанії, адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_2

- зі сторони виконавця: Єрмаков Є.А., адреса електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1

Якщо інше прямо не встановлене цим договором або відповідним додатком, будь-які офіційні повідомлення, сповіщення, вказівки та інструкції, заяви, заявки та зміни до них, а також документи, пов`язані з цим договором, можуть надсилатися електронною поштою на вищезазначені адреси електронної пошти представників сторін. Електронний лист вважається одержаним адресатом в момент повернення відправникові повідомлення поштового сервера про прочитання, але не пізніше наступного робочого дня після дня повернення відправникові повідомлення поштового сервера про доставку електронного листа. Будь-які документи, що оформлюються сторонами за даним договором (в тому числі сам договір та первинні документи), можуть бути оформлені у електронному вигляді з використанням електронного цифрового підпису та електронної цифрової печатки кожної зі сторін або у паперовому вигляді (п. 7.2., 7.3., 7.8. договору).

За змістом п. 9.1., 9.2. договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2022, а в частині виконання грошових зобов`язань - до моменту їх повного виконання. Всі розрахунки за надані послуги мають бути здійснені замовником до моменту закінчення дії договору, в останній день дії договору всі рахунки виконавця вважаються такими, строк оплати згідно з якими настав. За відсутності до закінчення терміну дії даного договору пропозицій сторін по розірванню даного договору, договір вважається кожного разу продовженим на один рік.

В додатку А від 13.07.2022 до договору транспортного експедирування №К42.07/2022-79 від 13.07.2022 (надалі - додаток А) сторони дійшли згоди, зокрема, про види послуг, які підлягають наданню виконавцем (розділ 2), обумовили порядок подання замовником заявок (розділ 3), процедуру надання послуг (розділ 4), тарифи (вартість) послуг виконавця (розділ 5), порядок прийняття та оплати наданих послуг (розділ 6) та відповідальність сторін (розділ 7).

Так, підпунктами 6.1.1., 6.1.2. пункту 6.1. додатку А передбачено, що перед виставленням рахунку за надані послуги (далі - рахунок(ки)), виконавець, на власний розсуд або на вимогу замовника, у електронній формі направляє на узгодження відповідальній особі замовника специфікацію, яка містить перелік виконаних заявок, маршрути, вартість наданих послуг (далі - специфікація). Замовник повинен протягом 3 банківських днів з дня отримання специфікації узгодити специфікацію або переслати зауваження до неї в електронному вигляді. У випадку відсутності у вказаний строк зауважень замовника специфікація вважається погодженою замовником. Відповідно до погодженої замовником специфікації виконавець надає акт здачі - прийняття наданих послуг (далі - акт(и)) і рахунок.

Рахунки та акти оформлюються у паперовій формі чи за допомогою програм M.E.Doc, Вчасно або аналогу таких програм з використанням електронного цифрового підпису та електронної цифрової печатки кожної зі сторін. Документи, оформлені у паперовому вигляді, вручаються особисто (наручно) під підпис представникові замовника, або надсилаються поштовим відправленням чи засобами кур`єрської доставки. Також допускається надання зазначених документів засобами факсимільного зв`язку або електронною поштою (п. 6.2.4. п. 6.2. додатку А).

За умовами п. 6.3.1. та 6.3.2. п. 6.3. додатку А, не пізніше 3 банківських днів з дня отримання актів, оформлених виконавцем, замовник зобов`язаний затвердити акт за допомогою програм M.E.Doc, Вчасно або аналогу таких програм, або, у разі надання акту у паперовій формі, підписати акт та повернути один підписаний екземпляр акту виконавцеві. У випадку неповернення екземпляру акту, підписаного замовником, за відсутності письмових зауважень замовника до акту або непідтвердження (відхилення без пояснень) акту за допомогою програм M.E.Doc, Вчасно або аналогу таких програм у строк, визначений у п. 6.3.1. цього додатку, акт вважається погодженим, а надані послуги - прийнятими замовником без зауважень.

Підпунктом 6.4.1. п. 6.4. додатку А встановлено, що розмір процентів, який підлягатиме сплаті боржником в разі невиконання грошових зобов`язань за цим додатком відповідно до ст. 625 ЦК України, за згодою сторін дорівнюватиме 10% річних від суми заборгованості.

На виконання умов укладеного між сторонами спору договору позивачем надано відповідачу послуги, пов`язані з перевезенням вантажів автомобільним транспортом, загальною вартістю 305 710 грн. Вказане підтверджується актами здачі - прийняття робіт (надання послуг): № від 31.05.2024 на суму 96 797, 28 грн, № від 20.06.2024 на суму 50 109, 11 грн, № від 30.06.2024 на суму 51 960, 48 грн, № від 24.07.2024 на суму 90 749, 65 грн, № від 31.07.2024 на суму 16 193, 52 грн; рахунками - фактурами: № від 31.05.2024 на суму 96 797, 28 грн, № від 20.06.2024 на суму 50 109, 11 грн, № від 30.06.2024 на суму 51 960, 48 грн, № від 24.07.2024 на суму 90 749, 65 грн, № від 31.07.2024 на суму 16 193, 42 грн, разом із специфікаціями до них, які підписані сторонами електронним цифровим підписом за допомогою сервісу «Вчасно», а також товарно - транспортними накладними від 15.05.2024, 16.05.2024, 17.05.2024, 20.05.2024, 21.05.2024, 22.05.2024, 24.05.2024, 27.05.2024, 28.05.2024, 29.05.2024, 03.06.2024, 05.06.2024, 07.06.2024, 10.06.2024, 12.06.2024, 13.06.2024, 14.06.2024, 17.06.2024, 18.06.2024, 19.06.2024, 20.06.2024, 21.06.2024, 24.06.2024, 25.06.2024, 26.06.2024, 27.06.2024, 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 04.07.2024, 05.07.2024, 08.07.2024, 10.07.2024, 11.07.2024, 12.07.2024, 16.07.2024, 17.07.2024, 18.07.2024, 19.07.2024, які підписані і скріплені печатками вантажовідправників та вантажоодержувачів.

Водночас відповідач вартість наданих йому послуг оплатив частково - в розмірі 66 697, 34 грн, у зв`язку з чим у нього виникла та рахується заборгованість перед позивачем у сумі 239 012, 66 грн.

Крім того, внаслідок прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, позивачем заявлено до стягнення з останнього 25 747, 21 грн пені, 14 154, 23 грн інфляційних нарахувань, 9 890, 21 грн 10% річних та 47 802, 53 грн штрафу.

Оцінка суду.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Статтею 193 Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції), (надалі - ГК України) передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції), майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг виконавець зобов`язується за завданням замовника надати послугу, що споживається у процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити таку послугу, якщо інше не встановлено договором; при цьому згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України у разі надання послуг за плату оплата здійснюється у розмірі, строки та порядку, визначені договором.

Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним, оскільки поєднує в собі істотні умови та правові ознаки як договору транспортного експедирування, так і договору перевезення, що обґрунтовано на підставі аналізу змісту прав та обов`язків сторін.

Відповідно до ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу перевізник зобов`язується доставити переданий йому відправником вантаж до пункту призначення та видати його уповноваженому одержувачеві, а відправник, у свою чергу, зобов`язується сплатити встановлену плату за таке перевезення, при цьому згідно зі ст. 916 ЦК України провізна плата за перевезення вантажу визначається за домовленістю сторін, якщо інше не передбачено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов`язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов`язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов`язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов`язання, пов`язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Статтею 316 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції) визначено, що договором транспортного експедирування може бути встановлений обов`язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов`язань, пов`язаних із перевезенням.

Транспортно-експедиторська діяльність регулюється Законом України «Про транспортно-експедиторську діяльність», ст. 1 якого визначено, що вона є підприємницькою діяльністю з надання послуг з організації та забезпечення перевезень вантажів, а транспортно-експедиторська послуга - це робота, безпосередньо пов`язана з організацією та забезпеченням такого перевезення на підставі договору транспортного експедирування.

Статтею 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» визначено перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до перевезення, при цьому відповідно до ч. 11- 13 цієї статті перевезення вантажів здійснюється з оформленням товарно-транспортних документів, складених державною мовою або мовою міжнародного спілкування залежно від виду транспорту, а факт надання експедиторських послуг підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів, які відображають шлях вантажу від пункту відправлення до пункту призначення.

Відповідно до п. 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Мінтрансу №363 від 14.10.1997 (далі - правила), договір перевезення вантажів є двосторонньою угодою між перевізником і вантажовідправником або вантажоодержувачем, яка визначає обсяг, строки, умови перевезення, а також права, обов`язки й відповідальність сторін. Перевізником є фізична чи юридична особа - суб`єкт господарювання, що надає послуги з перевезення вантажів або здійснює їх за власний рахунок. Товарно-транспортна накладна (ТТН) є обов`язковим для учасників перевезення документом, який використовується для обліку руху товарно-матеріальних цінностей, розрахунків за перевезення та бухгалтерського обліку; вона може оформлюватися в паперовій або електронній формі та повинна містити встановлені реквізити.

Згідно з п. 11.1 правил основним документом на перевезення вантажу є ТТН, форма якої наведена в додатку 7, або документ довільної форми за умови наявності обов`язкових відомостей про сторони перевезення, вантаж, транспортні засоби, пункти навантаження і розвантаження та підписи відповідальних осіб. Оформлення ТТН є обов`язковим незалежно від умов оплати перевезення (п. 11.2 правил), а порядок розподілу її примірників визначений п. 11.5 правил.

Відповідно до Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну №88 від 24.05.1995, первинні документи фіксують господарські операції та є підставою для їх бухгалтерського обліку. Згідно з ч. 2 ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», під час внутрішніх перевезень водій зобов`язаний мати ТТН або інший передбачений законом документ на вантаж.

Таким чином, товарно-транспортна накладна підтверджує факт надання послуг з перевезення, відображає рух матеріальних цінностей і є доказом реальності господарської операції. Надання експедиторських послуг підтверджується транспортними документами, що засвідчують шлях руху вантажу. Для здійснення транспортно-експедиторської діяльності наявність таких документів є обов`язковою, а їх відсутність свідчить про формальне документальне оформлення послуги.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання його сторонами. Згідно зі ст. 6 та 627 ЦК України сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов з урахуванням вимог законодавства, звичаїв ділового обороту, принципів розумності та справедливості. Зміст договору, відповідно до ст. 628 ЦК України, складається з умов, погоджених сторонами, а також обов`язкових умов, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 530 ЦК України зобов`язання виконується у встановлений строк, а якщо він визначений настанням неминучої події - з моменту її настання. У разі якщо строк виконання не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор вправі вимагати виконання у будь-який час, а боржник зобов`язаний виконати обов`язок у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги, якщо інше не випливає з договору або закону.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, а відповідачем не спростовано факт надання позивачем транспортно-експедиційних послуг на виконання умов договору транспортного експедирування №к42.07/2022-79 від 13.07.2022. Надання таких послуг підтверджується належно оформленими товарно-транспортними накладними за період з 15.05.2024 по 19.07.2024, які містять підписи та печатки як вантажовідправників, так і вантажоодержувачів.

Матеріалами справи також підтверджено, що позивач відповідно до розділу 7 договору, підпунктів 6.1.2, 6.2, 6.2.4 додатку А до договору направив відповідачу узгодженими договором засобами електронного зв`язку акти здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг) разом із рахунками-фактурами, а саме: № від 31.05.2024, № від 20.06.2024, № від 30.06.2024, № від 24.07.2024, № від 31.07.2024.

Відповідач, отримавши зазначені акти, обґрунтованих зауважень щодо обсягу чи якості наданих послуг позивачу не надав.

Відповідно до положення пп. 6.3.1 та 6.3.2 п. 6.3 додатку А до договору, у разі неповернення підписаного акту або ненадання мотивованих письмових зауважень у встановлений строк, акт вважається погодженим, а послуги - прийнятими замовником без зауважень. З огляду на відсутність доказів подання відповідачем таких заперечень, суд дійшов правомірного висновку про погодження актів та прийняття послуг відповідачем.

Крім того, здійснення відповідачем часткової оплати на користь позивача з посиланням на зазначений договір, а також наявність у матеріалах справи гарантійного листа, яким відповідач визнав заборгованість та гарантував її погашення, свідчать про визнання ним обов`язку з оплати вартості наданих послуг.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано визнав вимоги позивача про стягнення заборгованості у сумі 239 012,66 грн законними, документально підтвердженими та такими, що не спростовані відповідачем.

Водночас судом першої інстанції встановлено, що після подання позову відповідачем частково погашено заборгованість у розмірі 35 000 грн, що підтверджується платіжними документами, поданими сторонами до матеріалів справи. У зв`язку із цим, суд правомірно, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, закрив провадження у справі в цій частині у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Також обґрунтованими є висновки суду щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені у розмірі 25 747,21 грн та штрафу у розмірі 47 802,53 грн відповідно до п. 5.4.3 договору.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання. Згідно зі ст. 611 ЦК України таке порушення тягне правові наслідки, передбачені договором або законом. За ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо не розпочав або не виконав зобов`язання у встановлений строк.

Згідно з ст. 230, 231 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції), штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому в договорі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 5.4.3. договору встановлено, що в разі прострочення оплати наданих послуг замовник сплачує виконавцеві за весь період прострочення до дати фактичної оплати (без обмеження будь-яким строком) пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожен день прострочення. У випадку прострочення оплати більш ніж на 30 (тридцять) календарних днів, замовник додатково сплачує штраф у розмірі 20% (двадцять відсотків) від суми заборгованості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки надмірності заявлених штрафних санкцій та не врахував складне фінансове становище відповідача, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Так, відповідач подав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, яке судом розглянуто та оцінено з урахуванням положень статей 230, 231 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції), статей 549, 610-612 ЦК України та умов укладеного між сторонами договору. Судом встановлено факт прострочення виконання грошового зобов`язання, що саме по собі є підставою для застосування передбачених договором санкцій.

Місцевий господарський суд, здійснивши за допомогою калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правового забезпечення «Ліга:Закон» перерахунок заявлених 10% річних за визначені в розрахунку позивача періоди встановив, що сума 9 890,21 грн обраховані правильно та підлягають стягненню з відповідача повністю.

Твердження апелянта про те, що одночасне стягнення пені, штрафу, інфляційних втрат та 10 % річних створює подвійну відповідальність і порушує принципи справедливості та юридичної визначеності, є помилковими.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.06.2021 у справі №910/12876/19, відповідно до якого пеня та штраф є різними формами неустойки в межах одного виду господарсько-правової відповідальності та можуть стягуватися одночасно, якщо це передбачено договором.

Інфляційні втрати та проценти річних, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а становлять самостійний спосіб захисту майнового права кредитора, спрямований на компенсацію знецінення грошових коштів та плату за користування ними, що виключає доводи апелянта про порушення ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції.

Умовами укладеного між сторонами договору передбачено звільнення сторін від відповідальності за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань у разі настання форс-мажорних обставин, визначених законодавством, зокрема ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» (п. 6.1, 6.2 договору).

Зазначені умови договору узгоджуються з положеннями ст. 218 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції) та ст. 617 ЦК України, відповідно до яких господарсько-правова відповідальність настає за наявності вини суб`єкта господарювання, якщо останній не доведе, що належне виконання зобов`язання стало неможливим унаслідок дії обставин непереборної сили. При цьому, порушення зобов`язань контрагентами, відсутність необхідних товарів на ринку або коштів у боржника не визнаються такими обставинами.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» засвідчення форс-мажорних обставин здійснюється Торгово-промисловою палатою України або уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами шляхом видачі відповідного сертифіката.

Разом з тим, як зазначає Верховний Суд, зокрема у постановах від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18, від 25.11.2021 у справі №905/55/21, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.08.2022 у справі №908/2287/17, сертифікат Торгово-промислової палати не є безумовним та достатнім доказом існування форс-мажорних обставин і підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами з урахуванням конкретних обставин справи, що відповідає принципу змагальності сторін.

Верховний Суд у своїй усталеній практиці також наголошує, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання боржник повинен довести сукупність таких обставин: наявність обставин непереборної сили, їх надзвичайний та невідворотний характер, об`єктивну неможливість виконання зобов`язання за конкретних умов та причинний зв`язок між цими обставинами і порушенням зобов`язання (постанова Верховного Суду України від 10.06.2015 у справі №904/6463/14; постанова КГС ВС від 04.10.2022 у справі №927/25/21).

Крім того, у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №927/25/21 зазначено, що надання сертифіката про форс-мажорні обставини саме по собі не звільняє сторону від відповідальності, якщо не доведено, що такі обставини об`єктивно унеможливлювали виконання конкретних зобов`язань за договором.

Отже, посилання апелянта на складне фінансове становище, зумовлене падінням продажів, затримками платежів контрагентів та кризовою ситуацією на ринку, не можуть бути підставою для звільнення від відповідальності або автоматичного зменшення санкцій, оскільки відповідно до ст. 218 ГК України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин та ухвалення рішення судом першої інстанції) та 617 ЦК України відсутність коштів, порушення зобов`язань контрагентами та несприятлива кон`юнктура ринку не визнаються обставинами непереборної сили.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач у відзиві на позовну заяву заявив клопотання про надання можливості реструктуризації заборгованості у зв`язку зі складним фінансовим становищем шляхом затвердження мирової угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 ГПК України питання відстрочення або розстрочення виконання рішення, а також встановлення чи зміни способу або порядку його виконання вирішується судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, за заявою сторони у справі.

При цьому, реструктуризація боргів боржника є окремою судовою процедурою, що застосовується виключно у межах провадження у справі про неплатоспроможність фізичної особи та спрямована на відновлення її платоспроможності шляхом зміни способу і порядку виконання зобов`язань відповідно до затвердженого плану реструктуризації боргів, як це передбачено ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства.

Згідно з ч. 1 ст. 192 ГПК України, мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, якщо мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ГПК України, сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом.

Посилання апелянта на те, що позивач відмовився від мирного врегулювання спору та реструктуризації заборгованості, не свідчить про недобросовісність його поведінки та не впливає на обґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до ст. 192 ГПК України укладення мирової угоди є правом, а не обов`язком сторін. Матеріали справи не містять доказів досягнення сторонами взаємних поступок або подання спільної заяви про затвердження мирової угоди, що виключає можливість покладення на позивача негативних процесуальних наслідків у зв`язку з реалізацією ним свого права на судовий захист.

Враховуючи зазначене вище, суд першої інстанції правомірно встановив факт надання позивачем послуг, підтверджених документами, визнав наявність заборгованості відповідача, який не оскаржив обсяг чи якість послуг, і законно задовольнив вимоги про стягнення заборгованості, пені, штрафу та 10% річних, відхиливши необґрунтовані доводи про складне фінансове становище або можливу мирову угоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно ст.ст. 13, 76, 77, 86 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірних та обґрунтованих висновків місцевого господарського суду, то рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судові витрати.

Відповідно до п. 2 ч. 1, ч. 4 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ТОВ «Рабен Україна» у відзиві на апеляційну скаргу заявило клопотання про розподіл судових витрат, в якому просить судові витрати, понесені позивачем під час перегляду справи у суді апеляційної інстанції, покласти на скаржника.

На підтвердження зазначених витрат представником долучено копію договору №22/23 про надання професійної правничої допомоги від 07.11.2022.

Розглянувши подану заяву про розподіл судових витрат, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її часткове задоволення, з огляду на таке.

Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав що під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції він очікує понести судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката, орієнтовний розмір яких становить 40 000,00 грн.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (ч.8 ст.129 ГПК України).

Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" (надалі - Закон), згідно зі ст. 26 якого адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 19 Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктами 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції та підтверджується матеріалами справи, між ТОВ «Рабен Україна» та Адвокатським бюро Ратушняка Володимира «Лігалконсалтинг» укладено договір про надання професійної правничої допомоги.

Згідно з п. 2.1. договору, сторони дійшли згоди, що по кожній судовій справі та по кожній судовій інстанції укладається додаткова угода, в якій визначається обсяг та вартість послуг за надання професійної правничої допомоги та порядок оплати.

На представництво позивача у суді апеляційної інстанції у справі № 907/1068/24 сторонами до вказаного договору було укладено додаткову угоду № 12 від 05.05.2025, відповідно до якої, сума понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу склала 23 000,00 грн.

Так, відповідно до п. 2 додаткової угоди, сторони дійшли згоди встановити фіксовану вартість надання правової допомоги по вказаному спору (згідно п.1) в суді апеляційної інстанції, встановивши її в сумі 23 000,00 гривень без ПДВ. Вказана сума є фіксованою та не підлягає коригуванню.

Водночас скаржником подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, яке обґрунтоване тим, що заявлений позивачем розмір таких витрат істотно перевищує середньоринкову вартість аналогічних правничих послуг у суді апеляційної інстанції, без наведення обставин, які б свідчили про підвищену складність спору, необхідність дослідження значного обсягу доказів або потребу у значних часових та інтелектуальних витратах. Скаржник також зазначає, що заявлені витрати не підтверджені розрахунком фактично витраченого часу та не обґрунтовані з точки зору їх відповідності ринковому рівню, а участь представника позивача у розгляді справи здійснювалася шляхом подання процесуальних документів через систему «Електронний суд», без особистої участі у судових засіданнях, що об`єктивно зменшувало обсяг наданої правничої допомоги. З огляду на зазначене, просить суд зменшити розмір судових витрат позивача на професійну правничу допомогу до 1 000 грн.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

При визначенні суми відшкодування витрат, суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Такий же правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (постанова від 19.02.2020).

Як було зазначено вище, ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми вбачається, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру або погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як "форма винагороди адвоката", але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Так, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (правовий висновок Великої Палата Верховного Суду, викладений у постановах від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.).

З врахуванням зазначеного, оскільки на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявник надав копію договору про надання правничої допомоги, яким визначено фіксований розмір витрат на правничу допомогу, то вказане дозволяє встановити зміст, обсяг та вартість наданих послуг.

Західний апеляційний господарський суд дослідив матеріали справи, зокрема обсяг наданої адвокатом правничої допомоги, а саме: подання відзиву на апеляційну скаргу, проаналізував умови договору про надання правової допомоги та врахував фіксований розмір гонорару адвоката.

При цьому, клопотання відповідача про зменшення витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідач посилається на нібито середньоринкову вартість правничої допомоги та стверджує про завищеність витрат, однак власні доводи обґрунтовує лише загальними посиланнями на інформацію із відкритих джерел, без належного аналізу характеру виконаних робіт у цій справі та без спростування фактичних витрат позивача.

При цьому, саме по собі існування мінімальних або базових тарифів не може бути підставою для автоматичного зменшення витрат, оскільки суд оцінює витрати за критеріями розумності, необхідності та співмірності з урахуванням конкретних обставин справи, а не шляхом формального прирівнювання до найдешевших ринкових пропозицій.

Також відповідач вказує, що представник позивача не здійснював значного обсягу дій через подання документів через систему «Електронний суд» та відсутність участі у засіданнях. Однак такий аргумент є необґрунтованим, оскільки подання процесуальних документів у електронній формі не скасовує необхідності їх правового аналізу, підготовки, формування позиції та належного процесуального оформлення.

Крім того, твердження відповідача про відсутність підвищеної складності спору є оціночним і не підтверджене жодними належними доказами. Саме по собі посилання на те, що апеляційний перегляд відбувається в межах доводів скарги, не свідчить про відсутність потреби у професійній правничій допомозі, оскільки така допомога полягає не лише у фізичній присутності в суді, а насамперед у забезпеченні належної юридичної позиції та захисту прав сторони у процесі.

З огляду на це, колегія суддів, керуючись засадами розумності та справедливості, з урахуванням фактичного характеру спору, обсягу необхідних процесуальних дій у апеляційному провадженні, підготовки письмових документів та забезпечення представництва інтересів позивача, дійшла висновку, що підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу, надану стороні у суді апеляційної інстанції, у розмірі 3 000, 00 грн.

Визначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру та співмірний із конкретними обставинами справи, її складністю і необхідним обсягом процесуальних дій сторони.

Таким чином, заява позивача про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає частковому задоволенню у розмірі 3 000, 00 грн. В іншій частині заяви належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 74, 129, 269, 270, 275 , 276, 281- 284 ГПК України,

Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна» залишити без задоволення, а оскаржуване рішення Господарського Закарпатської області від 14.03.2025 в частині стягнення у справі № 907/1068/24 - без змін.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Карпат - Вин Еталон» (90260, Закарпатська облfcnm, Берегівський районн, село Мужієво, вул. Ракоці Ференца ІІ, б. 233; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Рабен Україна» (07442, Київська область, Броварський районн, смт. Велика Димерка, вул. Броварська, б. 150; ) витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000, 00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, що оскаржується, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до Верховного Суду.

Справу повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Головуючий-суддя О.І. МАТУЩАК

Судді: О.С. СКРИПЧУК

Н.М. КРАВЧУК