ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову

"07" січня 2026 р. Справа № 916/27/26

Господарський суд Одеської області у складі судді Литвинової В.В., розглянувши заяву заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову вх. № 2-5/26 від 05.01.2026 у справі

за позовом заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради

до

відповідача -1- Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД»

відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕЙМ ГРУП»

відповідача-3 Дочірнього підприємства «ТРАНС ОКЕАН ТУР»

відповідача-4 Підприємства з іноземними інвестиціями у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕРС»

про солідарне стягнення 30418473,97грн

встановив:

Заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОДЕСАІНВЕСТБУД», Товариства з обмеженою відповідальністю «ФЕЙМ ГРУП», Дочірнього підприємства «ТРАНС ОКЕАН ТУР», Підприємства з іноземними інвестиціями у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю «АВЕРС» про солідарне стягнення 30418473,97грн, з яких 16608520грн заборгованості зі сплати пайової участі замовника для створення і розвитку інфраструктури міста, 2343848,95грн 3 % річних та 11466105,02грн інфляційних нарахувань.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що «відповідно до Акта готовності об`єкта до експлуатації від 16.03.2021, на підставі дозволів на виконання будівельних робіт від 28.07.2017 № 18, від 11.08.2017 № ОД 08, від 10.09.2018 № ОД 03, від 16.05.20219 № ОД 60, від 23.12.2020 № ОД 18-1, виданих Управлінням державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД», ТОВ «ФЕЙМ ГРУП», ДП «ТРАНС ОКЕАН ТУР» та Підприємство з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «АВЕРС» здійснювали нове будівництво об`єкта «Будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: Україна, Одеська область, м. Одеса, Приморський район, вул. Французький бульвар, 63/65» за кодом об`єкта згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000:1264.9 та за класом наслідків (відповідальності) СС2.

Згідно з п. 5 Акта готовності об`єкта до експлуатації будівельні роботи товариствами виконано у строк:

початок робіт: липень 2017 року; закінчення робіт: березень 2021 року.

Відповідно до даних п. 6.1 Акта готовності об`єкта до експлуатації (нежитлові приміщення) за результатами технічної інвентаризації: загальна площа будівлі складає 23496,84 м2; загальна площа приміщень - 21192,79 м2; кількість поверхів - 21.

У подальшому, згідно даних Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, на підставі Акта готовності об`єкту до експлуатації від 16.03.2021, замовникам будівництва: ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД», ТОВ «ФЕЙМ ГРУП», ДП «ТРАНС ОКЕАН ТУР» та Підприємству з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «АВЕРС» 06.07.2021 виданий сертифікат № ОДІ7, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації згідно з проектом: «Нове будівництво курортно-оздоровчого комплексу за адресою: Україна, Одеська область, м. Одеса, Приморський район, вул. Французький бульвар, 63/65 Третя черга».

Прокурор зазначає, що незважаючи на готовність об`єкта будівництва до експлуатації, відповідачі не сплатили суму пайової участі до місцевого бюджету в порушення ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Разом з позовною заявою прокурором було подано до господарського суду заяву про забезпечення позову в порядку ст. 136 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою заявник просить суд вжити заходи до забезпечення позову:

1) Накласти арешт на грошові кошти, що належать ТОВ «ФЕЙМ ГРУП» (код 34672812, м. Одеса, Французький бульвар 65, к. 3) як в національній валюті (гривня) так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у т.ч. інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать цьому товариству у межах суми позовних вимог на загальну суму 30418473,97грн,

2) Накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ТОВ «ФЕЙМ ГРУП» (код 34672812, м. Одеса, Французький бульвар 65, к. 3)

В обґрунтування вказаної заяви про забезпечення позову прокурор зокрема зазначає, що «як вбачається з відкритих даних Єдиного державного реєстру судових рішень України ухвалою слідчого судді місцевого Приморського районного суду міста від 13.09.2017 задоволено клопотання старшого слідчого СВ ГУНП в АР Крим та м. Севастополі ОСОБА-3, про надання дозволу на проведення огляду.

Згідно ухвали старший слідчий СВ ГУНП в АР Крим та м. Севастополі ОСОБА З звернулась до суду з клопотанням, погодженим з прокурором відділу прокуратури АР Крим ОСОБА4, про надання дозволу на проведення огляду земельної ділянки, загальною площею 3,447 га, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, Французький бульвар, 63/65 та яка на праві приватної власності належить Одеській міській раді і знаходиться в оренді у ДП «Транс Океан Тур» , ТОВ «ФЕЙМ ГРУП» , ПзІІ у вигляді ТОВ «АВЕРС» .

В обґрунтування клопотання слідчий посилається, що слідчим відділом Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 000042 від 01.09.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України. Досудовим розслідуванням встановлено, що 01.09.2017 до Головного управління Національної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі надійшли матеріали з Управління захисту економіки в Одеській області ДЗЕ НП України, щодо незаконних дій посадових осіб органів виконавчої влади Одеської міської ради, які, незважаючи на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», допомагають функціонувати підконтрольним суб`єктам господарювання.

Під час досудового розслідування встановлено, що у липні місяці 2017 року Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради було зареєстровано дозвіл на проведення будівельних робіт за категорією складності СС2, який було надано ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» для будівництва курортно-оздоровчого комплексу: Одеська обл., м. Одеса, вул.Французький бульвар, 63/65, генеральний підрядник ТОВ «Одесаміськбуд», Ліцензія на проведення будівельних робіт № НОМЕР І, яка видана ДАБІ України 30.10.2015.

Згідно договору оренди земельної ділянки від 19.10.2011, укладеного між Одеською міською радою та ТОВ «ФЕЙМ ГРУП», ТОВ «ТРАНС ОКЕАН ТУР», ПзІІ ТОВ «АВЕРС», зазначеним суб`єктам господарювання надано земельну

ділянку у оренду загальною площею 3,4470 га, категорія земель землі оздоровчого призначення, цільове призначення для експлуатації та обслуговування санаторно- оздоровчого багатопрофільного комплексу для дітей із батьками «Магнолія».

На зазначеній земельній ділянці ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД» планує здійснення будівництва курортно-оздоровчого комплексу у чотири черги на загальну площу 150000 м2.

За отриманою інформацією ТОВ «Одесаміськбуд» підробила кваліфікаційні документи у частині наявності кваліфікованого персоналу під час отримання будівельної ліцензії, у зв`язку із тим, що станом з 2015 року та підприємстві працевлаштовано 3 людини, директор бухгалтера та інша особа.

Як убачається з тексту ухвали зазначене порушення було умисно допущене забудовником під час розробки проектної документації, а виконавчими органами Одеської міської ради умисно було проігнороване. Це пов`язано із тим, що згідно чинного законодавства України санаторії не можуть бути заввишки 9-ти поверхів, а висота курортних закладів не обмежена. Під час проектування зазначеного об`єкта будівництва було повністю проігноровано вимоги ДБН до закладів охорони здоров`я у вигляді санаторіїв і курортів та були використані ДБН для житлового будівництва, що підтверджує намір забудовників возведення житлових будинків на землях оздоровчого призначення, що прямо заборонено законодавством України.

Крім того, зазначена земельна ділянка знаходиться у історичному ареалі м. Одеси, Французький бульвар, будівельна діяльність у межах якого обмежена, що виражається у обмеженні висотної забудови на рівні 31 м заввишки, та необхідності розробки Історико-містобудівного обгрунтування, яке необхідно погодити із Міністерством культури України та необхідності погодження проекту на будівництво також із Міністерством культури України.

Зазначеним забудовником проігноровано зазначені вимоги та запроектовано будівлі з висотною міткою 71м заввишки, та не отримано жодного погодження від Міністерства культури України. Згідно Державних санітарних норм та правил цід час будівництва закладів охорони здоров`я необхідно отримати погодження від Держсанепідемслужби. Забудовником проігнорована і ця вимога Закону.

Як убачається з оприлюдненої ухвали представники інвестора через різноманітні афілійовані юридичні особи вже здійснюють притягнення грошових коштів інвесторів на будівництво. Це здійснюється із грубим порушенням вимог чинного фінансового законодавства України, що виражається у недодержанні вимог Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», шляхом збору готівкових коштів з мешканців. З метою оптимізації податкових зобов`язань, частина зібраних готівкових коштів, перенаправляється до тимчасово окупованих територій, а саме до АРК Крим, де у ряду осіб по теперішній час, незважаючи на Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» функціонують підконтрольні суб`єкти господарювання.

Зазначене стало можливим у зв`язку із протиправними діями ряду виконавчих органів Одеської міської ради, а саме Управління архітектури та містобудування, яке протиправно видало містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки. Управління архітектурно-будівельного контролю, яке не мало право видавати дозвіл на проведення будівельних робіт.

Таким чином, очікування на те, що, у спірних правовідносинах та у випадку задоволення позовних вимог прокурора про солідарне стягнення на користь Одеської міської ради безпідставно збережених грошових коштів пайової участі з ТОВ «ОДЕСАІНВЕСТБУД», ТОВ «ФЕЙМ ГРУП», ДП «ТРАНС ОКЕАН ТУР» та Підприємства з іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ «АВЕРС», цей суб`єкт господарювання буде належним чином виконувати рішення суду, є марним»

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд враховує наступне.

Завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави (частина перша статті 2 ГПК України).

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 136 ГПК України, згідно з приписами якої господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Суд зазначає, що правові висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України у контексті мети та сутності забезпечення позову є послідовними і сталими, викладені, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі №910/1686/24, від 26.08.2024 у справі №922/1454/24 тощо.

Метою заходу забезпечення є підтримання status quo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. Тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі Кюблер проти Німеччини).

Забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Близькі за змістом висновки щодо застосування статей 136, 137 ГПК України викладені у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 тощо.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) виключено; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) виключено; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 138 ГПК України визначено, що заява про забезпечення позову подається: до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Верховний Суд в постанові від 04.12.2025 у справі № 916/3385/25 зазначив, що про наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії з відповідним їх підтвердженням. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави заявлених позовних вимог та застосування відповідного їм заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №753/22860/17).

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, що має бути підтверджено доказами наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Касаційний господарський суд звертає увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 також висловлено позицію про те, що необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо заявлених позовних з огляду на співмірність та необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №925/1459/23, від 06.06.2024 у справі №910/17599/23, від 24.05.2023 у справі №906/1162/22, від 29.06.2023 у справі №925/1316/22.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина четверта статті 137 ГПК України).

Верховний Суд у низці постанов зазначав щодо суті цих критеріїв.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).

Адекватність заходу для забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення порушеного права (інтересу), про захист яких просить заявник, неправомірністю дій відповідача, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків від заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів наявні підстави вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

При цьому, у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Обранням належного відповідно до предмета спору, заходу забезпечення позову дотримується принцип співвідношення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу. При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №921/333/23).

Верховний Суд також вважає за необхідне наголосити на тому, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Згідно зі сталою практикою Верховного Суду законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.

Положеннями, якими врегульовано питання вжиття заходів забезпечення позову, передбачено, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної осіб, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень. Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Ураховуючи правові позиції щодо застосування статей 136, 137 ГПК України та практику Верховного Суду, відповідно до якої законодавством саме на заявника покладено обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Нормами статті 136 ГПК України передбачено, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

З огляду на викладене заходи забезпечення позову мають чітко відповідати суті та предмету заявлених позовних вимог, оскільки це гарантує, що вжиті заходи не виходять за межі спору, сприяють належному виконанню судового рішення і не створюють необґрунтованих перешкод для сторін у справі.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язуються заявлені позовні вимоги та застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду, зокрема, належить встановити наявність обставин, які свідчать про небезпідставність вимог позивача та ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду та правовими висновками Верховного Суду у постановах від 21.01.2019 у справі № 902/483/18, від 28.08.2019 у справі № 910/4491/19, від 12.05.2020 у справі № 910/14149/19, від 13.01.2020 у справі №922/2163/17.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, зокрема, щодо заявлених в цій справі вимог.

Також суд враховує, що у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22 міститься висновок про те, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

З огляду на викладене, зазначений висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щододоведеннянеобхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.

Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив те, що наведений у зазначеній постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. Крім того, наведений зміст вказаної постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 04.12.2025 у справі № 916/3385/25.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що прокурор не надав доказів, які б свідчили про не правомірність дій відповідача-2, порушення ним прав позивача та вчинення відповідачем-2 дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову. Сам по собі факт можливості відповідача-2 розпоряджатися коштами та майном не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення за конкретно цим позовом з огляду на його підстави і предмет.

Суд зазначає, що самі лише твердження про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову, з огляду на заявлені у цій конкретній справі предмет і підстави позову щодо неправомірності дій відповідача без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Також суд враховує, що прокурор в заяві фактично просить про подвійне обтяження, що є недопустимим. Так, прокурор просить накласти арешт на грошові кошти відповідача в межах суми 30418473,97грн, а також додатково просить накласти арешт на нерухоме майно відповідача-1 взагалі без обмеження розміром позовних вимог.

Крім того, суд враховує, що прокурор просить в позовній заяві стягнути солідарно з чотирьох відповідачів 30418473,97грн.

Але згідно з ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Договору про пайову участь відповідачі не укладали, а Закон України Про регулювання містобудівної діяльності не містить положень про солідарну відповідальність.

І хоча суд на етапі розгляду заяви про забезпечення позову не розглядає позовні вимоги, однак суд не може не враховувати того, що наразі прокурором не доведено ще підстав для солідарного стягнення коштів з відповідачів.

Таким чином, заходи забезпечення позову, про які просить прокурор, не є співмірними і адекватними заходами забезпечення позову в даному випадку.

З огляду на викладене, суд відмовляє в задоволенні заяви заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 137, 140, 234 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

1. Відмовити в задоволенні заяви заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову.

Дата підписання ухвали 07.01.2026

Відповідно до ч. 2 ст. 235, ст. 255 ГПК України ухвала набрала законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена. Згідно з ч. 1 ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом десяти днів до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Суддя В.В. Литвинова