РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

09.01.2026Справа № 910/9416/25

Господарський суд міста Києва у складі судді ДЖАРТИ В. В., розглянувши без виклику (повідомлення) представників сторін в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛКОГОЛЬНО-БЕЗАЛКОГОЛЬНИЙ КОМБІНАТ ДНІПРО"

до Фізичної особи-підприємця Мойсеєнка Володимира Євгеновича

про стягнення коштів у розмірі 68 187,42 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "АЛКОГОЛЬНО-БЕЗАЛКОГОЛЬНИЙ КОМБІНАТ ДНІПРО" (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Фізичної особи-підприємця Мойсеєнка Володимира Євгеновича (далі - відповідач) про стягнення коштів у розмірі 68 187,42 грн, з яких: 42 589,20 грн суми боргу, 7 831,93 грн інфляційний втрати, 1 715,92 грн три проценти річних та пеню у розмірі 16 050,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані ухиленням відповідача від виконання свого обов`язку за договором поставки № 14/12/22-3 від 14.12.2022.

Ухвалою суду від 06.08.2025 прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/9416/25. Розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Згідно наявних в матеріалах справи повідомлень про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи ухвала суду про відкриття провадження у справі від 06.08.2025 була доставлена в електронні кабінети позивача, його представника 07.08.2025 о 21:27 та в електронний кабінет відповідача 07.08.2025 о 21:21.

Судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з частинами 1, 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач мав право та дійсну можливості ознайомитись, з ухвалою від 06.08.2025 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Частиною 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Приймаючи до уваги, що відповідач у строк, встановлений частиною 1 статті 251 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.08.2025, не подав до суду відзиву на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, за висновками суду, справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України.

Будь яких заяв, клопотань або заперечень від сторін не надходило.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Приписами статті 248 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

14.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Алкогольно-безалкогольний комбінат Дніпро» (надалі -ТОВ «АБК Дніпро», Постачальник або Позивач) та Фізична особа-підприємець МОЙСЕЄНКО ВОЛОДИМИР ЄВГЕНОВИЧ (надалі - Покупець або Відповідач) було укладено договір поставки № 14/12/22-3 (надалі - Договір, копія Договору додається), відповідно до п. 1.1 якого на умовах цього Договору Постачальник передає у власність, а Покупець приймає та оплачує Товар на умовах, визначених у даному Договорі. Товар поставляється Постачальником окремими партіями відповідно до замовлень на поставку (п. 4.1 Договору). Відповідно до п. 4.5 Договору датою передачі партії Товару вважається дата прийому-передачі Товару, зазначена у відповідній накладній (відповідному товаросупроводжувальному документі). Згідно з п. 2.4. Договору загальна сума Договору складає загальну вартість Товару, поставленого відповідно до умов даного Договору і визначається шляхом складення сум товарних партій визначених у накладних, якими оформлюється прийом-передача товару, поставленого на підставі цього Договору.

Згідно з п. 10.1. Договору даний Договір вступає в силу з моменту його підписання та діє протягом одного календарного року. Якщо по закінченні строку дії даного Договору жодна із сторін не заявить про своє бажання розірвати даний договір, останній вважається кожен раз продовженим на такий самий строк і на таких самих умовах. Договір може бути достроково розірваним за згодою Сторін або за вимогою однієї з сторін, в такому разі Сторона, яка вимагає розірвання Договору, повинна попередити про це іншу Сторону за 30 (тридцять) календарних днів до розірвання Договору та здійснити всі без виключення оплати за даним Договором. При цьому укладення окремої письмової угоди сторін про дострокове припинення дії Договору у такому випадку не вимагається. Закінчення, розірвання, а також призупинення дії даного Договору не звільняє Покупця від зобов`язань по оплаті Товару та виставлених Постачальником штрафних санкцій.

На виконання вищезазначених умов Договорів сторони домовились про постачання 2 партій Товару загальною вартістю 138 232,44 грн., враховуючи ПДВ. Передача Товару відповідного асортименту, кількості та за певною ціною на загальну суму 138 232,44 грн було здійснено на підставі видаткових накладних ВН № 760 від 15.01.2024 на суму 76 216,44 грн та ВН № 7785 від 20.02.2024 на суму 62 016,00 грн, які були укладені та підписані повноважними представниками Сторін (копії видаткових накладних додаються, всі накладні далі за текстом - Видаткові накладні або ВН).

Товар був отриманий представником Покупця, про що свідчить відповідний підпис на видаткових накладних.

Порядок розрахунків між Покупцем та Постачальником передбачені розділом 5 Договору: відповідно до п. 5.5 Договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей) Покупець здійснює оплату кожної поставленої партії Товару, в розмірі її 100% вартості, зазначеної у відповідній видатковій накладній, не пізніше 21 (двадцяти одного) календарного дня, які слідують за датою фактичної поставки, зазначеної у видатковій накладній Постачальника на розрахунковий рахунок, вказаний в цьому Договорі. Платіжними днями є понеділок та четвер.

Також відповідно до п. 7.1. Договору Покупець має право повернути Постачальнику товари, які були поставлені Покупцю, а Постачальник зобов`язаний прийняти такі товари в наступних випадках:

7.1.1. якщо за закінчення терміну придатності (зберігання) товарів залишилось менше 10%;

7.1.2. якщо товар був повернутий Покупцеві споживачами як неякісний в період терміну придатності, гарантійного строку;

7.1.3. виявлено невідповідність якості поставлених товарів при отриманні, підготовці до реалізації або в період реалізації;

7.1.4. товар, який виключено Покупцем з асортименту;

7.1.5. закінчення терміну дії Договору, в т.ч. його дострокове розірвання;

7.1.6. не реалізації Товару протягом 3 (трьох) місяців з дати його поставки.

Згідно з п. 7.5 Договору після фактичної передачі Постачальникові Товару, що підлягає поверненню, Сторони підписують Накладну на повернення.

Поставлений Постачальником Товар був оплачений або повернутий на загальну суму 95 643,24 грн, що підтверджується наступними платіжними інструкціями:

- Платіжне доручення вхідне № 3590 від 08.04.2024 на суму 4 000,00 грн,

- Платіжне доручення вхідне № 3631 від 30.04.2024 на суму 10 000,00 грн,

- Платіжне доручення вхідне № 3654 від 27.05.2024 на суму 29 000,00 грн,

- Платіжне доручення вхідне № 3681 від 17.07.2024 на суму 13 680,40 грн,

- Платіжне доручення вхідне № @2PL922974 від 26.07.2024 на суму 15 000,00 грн,

- Видаткова накладна на повернення № U866 від 20.05.2024 на суму 7 275,24 грн,

- Видаткова накладна на повернення № U868 від 21.05.2024 на суму 10 368,00 грн.

Відтак, за твердженням позивача, за відповідачем обліковується заборгованість в сумі 42 589,20 грн.

З огляду на зазначені обставини, позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 42 589,20 грн заборгованості за Договором, 7 831,93 грн інфляційних втрат, 1 715,92 грн трьох процентів річних та пені у розмірі 16 050,37 грн

Як вказано судом вище, відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина 1 статті 692 ЦК України).

Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник до 28.08.2025 та є не вирішеним станом на день розгляду спору, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

Відповідно до статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України (далі - ГК України). Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Із матеріалів справи слідує, що сторонами оформлено за Договором дві видаткові накладні на загальну суму 138 232,44 грн:

- ВН № 760 від 15.01.2024 на суму 76 216,44 грн

- ВН № 7785 від 20.02.2024 на суму 62 016,00 грн

Як визначено приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи умови п. 2.3. Договору та встановлені судом обставини, суд доходить до висновку, що строк оплати товару за Договором на загальну суму 138 232,44 грн, є таким, що настав.

У свою чергу, Покупцем було здійснено оплату за отриманий товар частково в сумі 78 000,00 грн, що підтверджується вхідними платіжними дорученнями:

- № 3590 від 08.04.2024 на суму 4 000,00 грн,

- № 3631 від 30.04.2024 на суму 10 000,00 грн,

- № 3654 від 27.05.2024 на суму 29 000,00 грн,

- № 3681 від 17.07.2024 на суму 20 000,00 грн,

- № @2PL922974 від 26.07.2024 на суму 15 000,00 грн

Також відповідачем було повернуто позивачу товар на загальну суму 17 643,24 грн, що підтверджується видатковими накладними на повернення:

- № U866 від 20.05.2024 на суму 7 275,24 грн,

- № U868 від 21.05.2024 на суму 10 368,00 грн.

Внаслідок проведення Покупцем часткових розрахунків із позивачем та повернення товару за Договором, залишок заборгованості Покупця складає 42 589,20 грн та підлягає стягненню на користь позивача.

Враховуючи те, що строк виконання відповідачем обов`язку з оплати за отриманий товар за Договором настав та часткове виконання відповідачем обов`язку з розрахунку за Договором і відповідач станом на час вирішення спору по суті не надав документи, які свідчать про погашення перед позивачем спірної заборгованості у повній сумі, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 42 589,20 грн основного боргу.

Стосовно заявлених до стягнення з відповідача 7 831,93 грн інфляційних втрат та 1 715,92 грн - трьох процентів річних за період прострочення - з 13.03.2024 по 16.07.2025, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі № 910/12604/18 від 01.10.2019).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, суд прийшов до висновку, про його обґрунтованість, вірність та відповідність фактичним обставинам справи і нормам чинного законодавства, у зв`язку з чим вимоги позивача в цій частині також підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі.

Крім того, Товариством нараховано до стягнення з відповідача на підставі пункту 8.1 Договору пеню за період з 13.03.2024 по 16.07.2025 у розмірі 16 050,37 грн

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 ГК України).

Згідно з положеннями статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно частин 1-2 статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 1 статті 547 Цивільного кодексу України визначено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Як встановлено судом вище, згідно пункту 8.1 Договору у разі несвоєчасної оплати вартості товару Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки виконання зобов`язання.

Отже, сторонами договору, було письмово погоджено застосування такого виду відповідальності до Замовника, як стягнення пені.

Відповідно до статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Перевіривши наданий до позовної заяви розрахунок пені, суд дійшов висновку, що позивачем невірно визначено період для нарахування пені, а саме: не враховано приписів частини 6 статті 232 ГК України щодо обмеження періоду нарахування пені шестимісячним строком з дня виникнення заборгованості. Відтак, здійснивши перерахунок пені з урахування приписів частини 6 статті 232 ГК України суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про стягнення пені та стягнення з відповідача пені у сумі 5 749,54 грн.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України передбачено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Частиною 1 статті 78 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У зв`язку з наведеними обставинами суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно пункту 3 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на Відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛКОГОЛЬНО-БЕЗАЛКОГОЛЬНИЙ КОМБІНАТ ДНІПРО" до Фізичної особи-підприємця Мойсеєнка Володимира Євгеновича про стягнення коштів у розмірі 68 187,42 грн задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Мойсеєнка Володимира Євгеновича ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АЛКОГОЛЬНО-БЕЗАЛКОГОЛЬНИЙ КОМБІНАТ ДНІПРО" (Україна, 51000, Дніпропетровська обл., Царичанський р-н, селище міського типу Царичанка, ВУЛИЦЯ ЦАРИЧАНСЬКА, будинок 168; ідентифікаційний ) заборгованість за Договором в сумі 42 589,20 грн (сорок дві тисячі п`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 20 копійок), пеню у розмірі 5 749,54 грн (п`ять тисяч сімсот сорок дев`ять гривень 54 копійки), три проценти річних у розмірі 1 715,92 грн (одна тисяча сімсот п`ятнадцять гривень 92 копійки), інфляційні втрати у розмірі 7 831,93 грн (сім тисяч вісімсот тридцять одну гривню 93 копійки) та 2 056,46 грн (дві тисячі п`ятдесят чотири гривні 46 копійок) судового збору.

3. У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ