УХВАЛА

15 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 905/642/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Кролевець О.А.,

розглянувши матеріали касаційної скарги фізичної особи-підприємця Заславського Олега Олеговича

на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.12.2025

у складі колегії суддів: Плахов О.В. - головуючий, Гребенюк Н.В., Тихий П.В.

у справі № 905/642/25

за позовом Київського міського центру зайнятості

до фізичної особи-підприємця Заславського Олега Олеговича

про стягнення 249 500,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Заславський Олег Олегович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 у справі № 905/642/25.

31.12.2025 до Верховного Суду надійшла заява Київського міського центру зайнятості про заперечення проти відкриття касаційного провадження. У вказаній заяві позивач просить відмовити у відкритті касаційного провадження, оскільки у поданій скаржником касаційній скарзі, на думку позивача, не відносяться до виключних обставин передбачених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини третьої статті статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

При перевірці матеріалів касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує п`ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в)справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 163 ГПК України у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується, або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за якими стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

За змістом частини сьомої статті 12 ГПК України розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Позов у цій справі подано у 2025 році.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01.01.2025 установлено у розмірі 3 028,00 грн.

Предметом позову у цій справі є стягнення 249 500,00 грн, отже, відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 12 ГПК України справа № 905/642/25 є малозначною, оскільки ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Звертаючись до суду касаційної інстанції, скаржник зазначає, що хоч справа і була віднесена до категорії малозначних за ціною позову, однак, підлягає розгляду, оскільки: має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики щодо повернення мікрогрантів за програмою "єРобота". На сьогодні відсутній сталий висновок Верховного Суду щодо того, чи є зміна адреси провадження діяльності (при збереженні штату працівників) достатньою підставою для розірвання договору. Справа становить значний суспільний інтерес, оскільки стосується підтримки малого бізнесу в умовах воєнного стану та забезпечення роботою вразливих груп населення (ВПО та осіб з інвалідністю). А також зазначає, що справа має для нього виняткове значення, оскільки примусове стягнення гранту за умови фактичного виконання бізнес-плану призведе до неминучого банкрутства ФОП та звільнення 8 працівників.

Водночас, з огляду на зміст касаційної скарги, наведені скаржником доводи в контексті прийнятих у цій справі судових рішень не дають підстав для висновку, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Зміст касаційної скарги зводиться до висловлення незгоди з прийнятим судовим рішенням судом апеляційної інстанції, викладення власного бачення у питанні застосування правових норм. Однак Верховний Суд не може ставити під сумнів законність рішення суду тільки через те, що таке рішення скаржник вважає незаконним.

Разом з тим посилання скаржника на те, що справа № 905/642/25 має для нього виняткове значення та становить суспільний інтерес належним чином не обґрунтоване, оскільки є лише власним припущенням скаржника, не підтверджене жодними доказами та зводиться лише до незгоди з рішенням суду апеляційної інстанцій, власного викладення обставин справи, до переоцінки доказів, які були здійсненні судом апеляційної інстанції під час розгляду справи і в цілому до заперечення результату розгляду справи, що не може свідчити про винятковість справи для скаржника.

Касаційний господарський суд також враховує, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію "суду права", що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є "судом фактів".

Наявність вичерпного переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" у праві на звернення до касаційного суду зумовлено виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким має на меті забезпечити сталість судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду", що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями Конституції України, завданнями і принципами господарського судочинства.

Верховний Суд зазначає, що визначені підпунктами "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України випадки є винятками із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, оскільки в іншому випадку принцип "правової визначеності" буде порушено.

Подана касаційна скарга не містить обґрунтувань, які могли б бути визнані такими, що підпадають під дію підпунктів "а", "б", "в", "г" пункту 2 частини третьої статті 287 ГПК України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 293 ГПК України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця Заславського Олега Олеговича на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 у справі № 905/642/25, оскільки вона подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 233, 234, 235, пунктом 2 частини третьої статті 287, пунктом 1 частини першої статті 293 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити фізичній особі-підприємцю Заславському Олегу Олеговичу у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 25.12.2025 у справі № 905/642/25.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу, а копію касаційної скарги залишити в суді касаційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

О. А. Кролевець