УХВАЛА

13 січня 2026 року

м. Київ

cправа № 904/4325/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Бенедисюка І. М. (головуючого), Власова Ю. Л., Малашенкової Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Росущан К. О.,

представників учасників справи:

позивача - Юрченко І. О. (адвокат)

відповідача - Захарченко І. В. (самопредставництво)

розглянув у відкритому судовому засіданні

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ЕСТЕЙТС"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 та

постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експлуатаційна компанія Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ЕСТЕЙТС"

про стягнення штрафу,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Експлуатаційна компанія Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва" (далі - ТОВ "Експлуатаційна компанія Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва", позивач) звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ЕСТЕЙТС" (далі - ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС", відповідач) про стягнення (згідно з уточненими позовними вимогами) і просило суд стягнути штраф за несвоєчасне повернення орендованого майна у розмірі 3 357 282,00 грн та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору оренди нерухомого майна від 25.11.2021 № 244/21 в частині своєчасного повернення орендованого майна.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 (суддя Красота О.І.) у справі № 904/4325/24 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС" на користь ТОВ "Експлуатаційна компанія Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва" штрафу за несвоєчасне повернення орендованого майна у розмірі 2 797 735,02 грн та судовий збір у розмірі 41 966,02 грн. В решті позову відмовлено.

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 (колегія суддів: Кощеєв І.М., Дармін М.О., Чус О. В.) рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 у справі № 904/4325/24 залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС", з посиланням на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення та постанову попередніх судових інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у повному обсязі в задоволенні позову.

У відзиві на касаційну скаргу позивач просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення попередніх інстанцій без змін, посилаючись, зокрема, на дотримання судами норм матеріального та процесуального права.

До Верховного Суду 12.01.2026 (документ сформовано в системі "Електронний суд" 10.01.2026) від позивача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивач звертає увагу Суду на нерелевантність справ, на які посилається скаржник, до справи, яка розглядається.

Касаційна скарга ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС" подана на підставі пункту 1 частини першої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), з урахуванням вимог пункту 5 частини другої статті 290 ГПК України та пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

Скаржник вказує на неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 230, 218, 233 Господарського кодексу України (що діяв в момент виникнення спірних правовідносин), статей 3, 549, 551 ЦК України.

ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС" зазначає, що підставою для пред`явлення позовних вимог є твердження позивача про те, що відповідач не повернув орендоване майно та порушив вимоги пункту 2.4 договору оренди нерухомого майна від 25.11.2021 №244/21, що є підставою для застосування штрафної санкції відповідно до пункту 7.5 зазначеного договору. На переконання відповідача вказане твердження позивача не відповідає дійсності, оскільки орендовані приміщення звільнені в обумовлений сторонами останній день строку оренди (30.06.2024), незважаючи на те, що позивач не підписав акт повернення майна з оренди.

Відповідач не погоджується з оскаржуваними судовими рішеннями попередніх інстанцій і зазначає, зокрема про те, що суди не розмежували "фактичне повернення майна з оренди" та "оформлення сторонами акту повернення майна з оренди із фотофіксацією", фактично ототожнивши ці дві різні за змістом категорії, а також зазначає про ігнорування судами попередніх інстанцій клопотання відповідача щодо зменшення розміру штрафних санкцій. Скаржник звертає увагу у своїй касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, втім висновки до яких дійшли суди попередніх інстанцій не відповідають дійсності.

Відповідно до частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України у касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований апеляційним судом у оскаржуваному судовому рішенні.

Разом з тим, дослідивши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття касаційного провадження у справі з огляду на таке.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Отже, відповідно до положень цих норм, касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Натомість самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності, визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до імперативних приписів статті 300 ГПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Колегія суддів враховує, що процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судових рішеннях Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Вирішуючи питання визначення подібності правовідносин, Верховний Суд звертається до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин, конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Натомість Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

Стосовно того, що вважається правовим висновком Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21.03.2024 у справі № 191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі № 902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі № 753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

Щодо доводів касаційної скарги про неврахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених скаржником постановах, колегія суддів зазначає таке.

Суд апеляційної інстанції зазначив про те, що відповідач оскаржує рішення місцевого господарського суду виключно у частині задоволення позовних вимог, а тому колегія суддів здійснювала апеляційний перегляд судового рішення лише в цій частині.

Отже, предметом касаційного оскарження є судові рішення попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог.

Під час розгляду цієї справи (№ 904/4325/24) суди попередніх інстанцій, зазначили, зокрема, про те, що.

Предметом спору, є вимоги ТОВ "Експлуатаційна компанія Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ЕСТЕЙТС" про стягнення штрафу на підставі частини другої статті 785 ЦК України за неналежне виконання Орендарем умов Договору оренди нерухомого майна від 25.11.2021 № 244/21 в частині своєчасного повернення орендованого майна Орендодавцю.

Між ТОВ "Експлуатаційна компанія Дніпропетровського науково-дослідного інституту будівельного виробництва" (Орендодавець) та ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС" (Орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна від 25.11.2021 № 244/21. На виконання умов вказаного договору оренди та відповідно до розділу 1 договору, актів приймання-передачі нерухомого майна Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно: приміщення загальною площею 3776,29 кв.м., які знаходяться за адресою: 49107, місто Дніпро, проспект Гагаріна (нині проспект Науки), 115 (далі - Майно).

Відповідно до пункту 2.5 Договору невід`ємною частиною Акту передачі-приймання нерухомого майна (Акту повернення-приймання нерухомого майна) є фото-фіксація стану Майна на момент його передачі, яка здійснюється представниками Орендодавця в присутності представників Орендаря та оформлюється у формі додатка до Акту передачі-приймання нерухомого майна (Акту повернення-приймання нерухомого майна), прошивається, підписується та скріплюється печатками Сторін і повинна містити посилання на Акт передачі-приймання нерухомого майна (Акт повернення-приймання нерухомого майна), додатком якого вона є.

Суди зазначили про те, що з матеріалів справи вбачається, що у травні 2024 року Орендар направив Орендодавцю листи від 27.05.2024 № 465 та від 06.05.2024 № 477 про припинення дії Договору, де зазначено про те, що вважати останнім місяцем оренди червень 2024 року.

За твердженням позивача (Орендодавець), отримавши повідомлення про дострокове припинення Договору, Орендодавець, звернув увагу Орендаря на наявність пошкоджень орендованого майна, не пов`язаних з його нормальним зносом, а також необхідності проведення фото-фіксації стану Майна та погодження розміру компенсації збитків, завданих Орендодавцеві такими пошкодженнями його майна. Представникам Орендодавця було надано доступ до орендованих приміщень для попереднього огляду, в результаті якого зафіксовано ряд пошкоджень Майна.

Орендар направив Орендодавцю лист ( від 27.06.2024 № 471 ) з проектом акту повернення-приймання нерухомого майна до Договору № 244/21 оренди нерухомого майна від 25.11.2021, датований 30.06.2024, відповідно до тексту якого Орендар пропонує Орендодавцеві прийняти Майно з оренди, без претензій щодо технічного, санітарного, протипожежного стану Майна.

Судами встановлено, що проект акту Орендарем оформлено без фото-фіксації стану Майна чи будь-якої згадки про таку фото-фіксацію.

Орендодавець надіслав Орендареві листа від 15.07.2024 № 058 про незгоду з його проектом Акту повернення-приймання нерухомого майна з причин не відображення у ньому реального стану Майна, а саме наявності пошкоджень, яких не було на момент передачі Майна Орендареві у найм. Також у листі Орендодавець вкотре звернув увагу, що згідно умов п. 2.5. Договору невід`ємною частиною акту повернення-приймання нерухомого майна є його фото-фіксація, у зв`язку з чим просив направити представника Орендаря для її проведення.

У відповідь на лист від 15.07.2024 № 058 Орендар надіслав Орендодавцеві лист від 17.07.2024 № 472, де повідомив про направлення свого представника Крикуна Г. Т. для участі у фото-фіксації.

Як зазначає Позивач - 17.07.2024, коли прибув представник Орендаря, фото-фіксацію пошкоджень було проведено. Фотоматеріали роздруковано на 298 аркушах та оформлено як додаток до акту повернення-приймання нерухомого майна до договору від 25.11.2021 № 244/21 у трьох екземплярах, підписано з боку Орендодавця та завізовано представником Орендаря, який був уповноважений на участь у фото-фіксації, проте не був уповноважений на її підписання з боку відповідача. З метою підписання Орендарем та скріплення його печаткою матеріалів фото-фіксації, а також її відображенні у акті повернення-приймання нерухомого майна та зшиванні з ним, такі матеріали у двох екземплярах разом кошторисом на виконання робіт по ремонту ушкоджень майна та двома екземплярами дефектного акту від 01.07.2024 № 1 (повторно), направлені Укрпоштою на адресу Орендаря у супроводі листа від 22.07.2024 № 060 (номер поштового відправлення: 237). Згідно з інформації, що міститься на офіційному сайті Укрпошти у розділі "Трекінг", 30.07.2024 поштове відправлення № 237 отримане представником Орендаря за довіреністю. Однак, у відповідь від Орендаря не надходило належним чином оформленого акту повернення-приймання нерухомого майна з фото-фіксацією, що є порушенням умов пункту 2.4 Договору. Також, відповідач не надав письмових пояснень та/або мотивованих зауважень щодо причин відмови підписувати фото-фіксацію та складати акт повернення-приймання нерухомого майна з її врахуванням.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції, Відповідач не заперечував факту не підписання ним направлених Позивачем матеріалів фотофіксації та належного їх відображення в акті.

Суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що акт повернення-приймання нерухомого майна до Договору сторонами підписаний не був, що з урахуванням обставин припинення Договору оренди 30.06.2024, положень частини другої статті 795 ЦПК України та умов п. п. 2.3 - 2.5 Договору, породжує факт несвоєчасного повернення Майна з оренди з вини Відповідача.

Доводи відповідача про те, що при передачі майна в оренду не було здійснено фото-фіксації, а отже її не потрібно було проводити і при поверненні майна з оренди, про те, що у відповідача відсутня можливість здійснити фотофіксацію після закінчення дії договору, про те, що договором не встановлено будь-якого договірного строку повернення майна з оренди, про те, що згідно з положень пункту 2.4 Договору у цих спірних правовідносинах саме позивач мав скласти акт повернення-приймання майна, про безпідставність застосування штрафу так як майно фактично повернене з оренди, - суди відхилили як такі, що не відповідають обставинам спору з огляду на таке.

Пунктом 2.3 Договору передбачено, що повернення майна Орендодавцю проводиться за актом повернення-приймання нерухомого майна, який є невід`ємною частиною Договору та підписується сторонами у момент передачі майна від Орендаря до Орендодавця. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акту повернення-приймання нерухомого майна. Майно повертається Орендодавцю в день настання однієї з таких подій: дострокове розірвання Договору, закінчення строку дії Договору, початок процедури ліквідації, реорганізації або припинення Орендаря, а також в інших випадках припинення Договору, визначених чинним законодавством України.

Отже, Договором передбачено, що майно повертається, зокрема в день дострокового розірвання Договору, при цьому акт повернення-приймання нерухомого майна підписується сторонами у цей же день.

Враховуючи пункт 2.3 Договору, відповідач, повідомивши позивача листом від 27.05.2024 № 465 про дострокове розірвання Договору з 30.06.2024, мав протягом цього місяця підготуватись та в останній день оренди виконати дії, спрямовані на належне повернення майна з оренди, згідно з умовами Договору. Водночас, відповідач обмежився поштовим направленням Позивачу проекту акта, без відображення у ньому реального стану майна та без виконання фото-фіксації всупереч пункту 2.5 Договору. Суди звернули увагу на те, що процедура повернення майна не повинна бути формальною, оскільки потреба у її виконанні не може бути задоволена без дотримання обумовленого порядку, зокрема фактичного огляду, передачі та приймання приміщень, що виключає ризик Орендодавця щодо порушення його майнових прав у результаті пошкодження майна під час оренди та відсутності належної фіксації таких пошкоджень.

Доводи відповідача про звільнення ним орендованих приміщень, що виключає підстави для нарахування штрафу, суди відхилили, зазначивши, що факт залишення приміщень не підміняє факту їх належного повернення позивачу з дотриманням всіх процедур, передбачених умовами Договору, відповідно штраф згідно з пунктами 2.6, 7.5 Договору застосовується незалежно від факту фактичного використання чи невикористання майна Орендарем після настання будь-якої події, визначеної у пункті 2.4 Договору.

Виходячи зі змісту п. п. 2.3, 2.5 Договору, а також зважаючи на лист відповідача про дострокове припинення Договору за його бажанням, передача майна, його фотофіксація, оформлення та підписання акту повернення-приймання нерухомого майна, повинно було відбутись 30.06.2024 як в останній день оренди (в момент передачі в день дострокового розірвання Договору), однак, з вини відповідача в обумовлені Договором порядку та строки повернення майна та оформлення наведених документів не відбулись.

Водночас, згідно з пунктом 7.5 Договору за несвоєчасне повернення майна у випадках, визначених п. 2.4 Договору, Орендар сплачує Орендодавцеві неустойку у вигляді штрафу у сумі, яка дорівнює подвійному розміру орендної плати, розрахованої за період прострочення повернення майна. Положення даного пункту застосовуються незалежно від факту фактичного використання чи невикористання майна Орендарем після настання будь-якої події, визначеної у п. 2.4 Договору.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведення матеріалами справи факту порушення з боку відповідача своїх зобов`язань, щодо не повернення своєчасно орендованого майна та наявності підстав для застосування до Орендаря частини другої статті 785 ЦК України, пункту 7.5 Договору (сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення).

У справі № 911/1685/24 (на яку посилається скаржник) предметом спору було стягнення з відповідача на користь Державного бюджету України 4 639 036,69 грн, з яких: 2 914 602,41 грн пені та 1 724 434,28 грн штрафу. Позов мотивовано тим, що Підприємство як замовник провело спрощену процедуру закупівлі, предметом якої був спеціалізований санітарний транспорт екстреної медичної допомоги типу С як систему медичних виробів, допоміжних засобів до них та устаткування (код згідно з УКТЗЕД 8703 32 19 00) ДК 021:2015 - 34110000-1 Легкові автомобілі (НК 024:2019 - 35988 Автомобільна швидка допомога) (номер оголошення про проведення спрощеної закупівлі, присвоєний електронною системою закупівель - ID: UА-2021-08-18-011149-а), за результатами якої 24.09.2021 між Підприємством та переможцем, Товариством, був укладений договір № 09/247-09/2021. Товариство порушило умови Договору та поставило обумовлений товар із значним порушенням договірних строків, однак Підприємство як замовник не застосувало до цивільного правопорушника передбачені розділом 9 Договору штрафні санкції, внаслідок чого на користь держави не стягнуто штрафні санкції за Договором (пеню за період прострочення поставки товару та штраф у розмірі 7% вартості непоставленого товару у зв`язку з простроченням поставки на понад 30 днів), які могли бути використані на задоволення її потреб. Судові рішення мотивовані тим, що за умовами Договору сторони погодили сплату постачальником штрафних санкцій за несвоєчасне виконання взятих на себе зобов`язань з поставки товару саме замовнику (Підприємству), у зв`язку з чим твердження прокурора про необхідність їх стягнення до Державного бюджету України, є безпідставними та необґрунтованими.

У справі № 910/18892/23 (на яку посилається скаржник) предметом спору було стягнення 7 533 096,55 грн, що включає в себе 3 % річних у розмірі 1 127 806,30 грн, пеню 0,1% у розмірі 2 562 494,24 грн, штраф у розмірі 7% у розмірі 983 881,32 грн. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором від 05.04.2018 № 15023/01 в частині здійснення розрахунків за куплену електроенергію.

У справі № 902/919/22 (на яку посилається скаржник) розглядався спір про стягнення 1 498 290, 40 грн штрафних санкцій. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначав, що між Міністерством оборони України (Замовник) та Державним підприємством (Виконавець) укладено Договір про закупівлю послуг з ремонту і технічного обслуговування транспортних засобів військового призначення. За твердженнями прокурора, відповідачем порушено строки виконання Договору в частині строків надання послуг до 15.11.2021 та звітних документів до 30.11.2021, а також зобов`язань щодо повернення попередньої оплати у сумі 5 868 784,03 грн, відповідно до п.п 4.5, 7.2 Договору вказане є підставою для застосування штрафних санкцій. Враховуючи викладене, Керівник Одеської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся з позовом до суду про стягнення з Державного підприємства 728 272,76 грн пені, 517 740,34 грн штрафу та 252 277, 30 грн штрафних санкцій за порушення терміну погашення попередньої оплати за договором.

У справі № 925/546/23 (на яку посилається скаржник) предметом позову було стягнення 2 194 101,09 грн - пеня, 66 206, 43 грн - три проценти річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов Договору в частині порушення строків поставки товару та повернення попередньої оплати.

У контексті доводів касаційної скарги щодо зменшення розміру штрафних санкцій та не застосування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду в цій частині, слід зазначити таке.

У справі № 910/4741/23 (на неврахування висновків якої посилається скаржник) Верховний Суд вказав про те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано скасував правильне по суті рішення суду першої інстанції, адже у оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції зазначив, що у даній справі суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України, дійшов правильного висновку про можливість зменшення розміру штрафу та пені, виходячи із загальних засад, встановлених у статті 3 ЦК України, а саме, справедливості, добросовісності та розумності, а також, дотримавшись принципу розумного балансу між інтересами сторін. Встановивши наявність виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість зменшення розміру неустойки, місцевий господарський суд врахував, що це є суб`єктивним правом суду, дотримався принципу розумного балансу між інтересами сторін, та врахував обставини справи. Вказане свідчить про те, що суд апеляційної інстанції встановив обставини правильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та правомірної реалізації дискреційних повноважень суду першої інстанції щодо зменшення штрафних санкцій.

У справі № 927/785/22 Верховний Суд зазначив про те, що право на зменшення розміру пені, передбачене статтею 233 ГК України та частиною третьою статті 551 ЦК України, було обґрунтовано застосовано судами у цій справі (927/785/22). Обсяг зменшення пені, визначений судами першої та апеляційної інстанцій, відповідає принципам добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності.

У справі № 915/1270/20 Верховний Суд у постанові від 09.10.2024 звернув увагу, що визначення розміру, на який зменшуються нараховані штрафні санкції, є суб`єктивним правом суду, і погодився, що при прийнятті рішення про зменшення розміру пені було дотримано принцип розумного балансу між інтересами сторін, враховані обставини справи та матеріальний стан як відповідача, так і позивача.

У справі № 911/3247/24 Верховний Суд зазначив про те, що з огляду на встановлені судами обставини, Суд дійшов висновку, що при оцінці питання наявності підстав для зменшення розміру неустойки судами попередніх інстанцій повною мірою проаналізовано майновий стан сторін, оцінено співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій з розміром збитків кредитора, характер прострочення та враховано інтереси обох сторін відповідно до підходів, сформованих у практиці Верховного Суду з даного питання. Відтак, судами обґрунтовано визнано підставність застосування зменшеного розміру неустойки в межах дискреційних повноважень (зменшення на 40%), наданих суду відповідно до положень частин першої та другої статті 233 Господарського кодексу України та частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.

У справі № 909/1255/24 Верховний Суд у постанові від 05.11.2025 зазначив, зокрема про те, що висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зменшення пені ґрунтується на правильному застосуванні ними норм чинного законодавства України, зокрема статті 551 ЦК та статті 233 ГК, та відповідає сформованій та сталій судовій практиці і висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм матеріального права у подібних правовідносинах, яке (застосування), як зазначалось, у кожному конкретному випадку залежить виключно від встановлених і доведених обставин конкретної справи, а також оцінки наданих до суду доказів, що входило в предмет доказування та формувало фактично-доказову базу.

Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у наведених вище постановах Верховного Суду, означених скаржником, Верховний Суд виходить з такого.

Відповідно до статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Схоже правило міститься в частині третій статті 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, за змістом норм статей 233 ГК України та 551 ЦК України суд має право зменшити розмір санкцій зокрема з таких підстав, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора; якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин. Такий перелік не є вичерпним, оскільки частина третя статті 551 ЦК України визначає, що суд має таке право і за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін.

Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (відповідний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.10.2021 у справі № 910/8396/20, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19; від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 05.03.2019 у справі № 923/536/18; від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18; від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18; від 30.09.2019 у справі № 905/1742/18; від 14.07.2021 у справі № 916/878/20.

Крім того, Верховний Суд також зауважував, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20.

Зокрема, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі "Висновки щодо застосування норм матеріального права", зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила:

"213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".

Скаржник звертає увагу на те, що суди попередніх інстанцій безпідставно проігнорували пояснення відповідача про існування підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.

Втім, з тексту оскаржуваних судових рішень вбачається, що місцевий господарський суд взяв до уваги пояснення відповідача, в яких відповідач зазначив про те, що не може прогнозувати результат розгляду справи, у зв`язку з чим вважає доцільним надати пояснення щодо існування підстав для зменшення розміру штрафних санкцій. Місцевий господарський суд зазначив про те, що прохальна частина вказаних пояснень містить лише прохання відповідача про відмову у повному обсязі у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. А тому, з огляду на відсутність у прохальній частині пояснень відповідача від 29.10.2024 прохання про зменшення розміру штрафу, суд не вбачив підстав для розгляду питання щодо можливості зменшення розміру штрафу.

Апеляційний господарський суд в свою чергу в цій частині, взявши до уваги не доведеність зі сторони відповідача наявності підстав для зменшення розміру неустойки, індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер, а також ступінь виконання зобов`язання, поведінку Орендаря, не знайшов підстав для вирішення питання про зменшення розміру неустойки, які підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання.

Зазначене вище виключає посилання скаржника щодо ігнорування судами попередніх інстанцій пояснення відповідача в цій частині.

Відтак, проаналізувавши зміст вказаних вище постанов Верховного Суду (на які посилається скаржник), за критеріями подібності, ураховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, та наявність/відсутність правових висновків, які не враховано судами під час розгляду цієї справи, Верховний Суд дійшов висновку про неподібність цих справ.

Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норм права, викладених у вказаних ним постановах Верховного Суду, з огляду на іншу, ніж у цій справі фактично-доказову базу, а також того, що суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, дослідивши обставини справи не вбачили підстав для розгляду питання щодо можливості зменшення розміру штрафу.

Суд звертає увагу на те, що суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).

Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та погодився з висновком суду першої інстанції.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду та, на які посилається скаржник у своїй касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у цій справі.

Правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ, а регулятивний вплив пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, якою передбачено таку підставу касаційного оскарження як застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, поширюється саме на подібні (аналогічні) правовідносини.

Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.04.2023 у справі № 910/12405/21, від 21.03.2023 у справі № 908/125/18, від 19.04.2023 у справі № 921/64/22, від 06.06.2023 у справі № 914/217/22, від 09.04.2024 у справі № 910/6316/23).

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій надано оцінку всім доказам, що були надані сторонами, до переоцінки яких, в силу приписів статті 300 ГПК України, суд касаційної інстанції вдаватись не може. Встановлення обставин справи, дослідження доказів та надання правової оцінки цим доказам є повноваженнями судів першої та апеляційної інстанцій.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, колегія суддів, враховуючи також доводи, викладені у відзиві на касаційну скаргу, на підставі пункту 5 частини першої статті 296 цього Кодексу, дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ТОВ "ІТ-ЕСТЕЙТС" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 904/4325/24.

Інші аргументи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування судових рішень, оскільки не обґрунтовані підставами касаційного оскарження та зводяться до необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 300 ГПК України не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права, одним з елементів якого є принцип правової визначеності.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

У справі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) "Sunday Times v. United Kingdom" Європейський суд вказав, що прописаний у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) термін "передбачено законом" передбачає дотримання такого принципу права як принцип визначеності. ЄСПЛ стверджує, що термін "передбачено законом" передбачає не лише писане право, як-то норми писаних законів, а й неписане, тобто усталені у суспільстві правила та моральні засади суспільства.

До цих правил, які визначають сталість правозастосування, належить і судова практика.

Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба, з належною повнотою передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, що може спричинити певна дія.

Вислови "законний" та "згідно з процедурою, встановленою законом" зумовлюють не лише повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права, але й те, що будь-яке рішення суду відповідає меті і не є свавільним (рішення ЄСПЛ у справі "Steel and others v. The United Kingdom").

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Таким чином, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем порядку доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення "розгляду заради розгляду". При цьому процесуальні обмеження, зазвичай, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ІТ-ЕСТЕЙТС" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 27.03.2025 та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 05.11.2025 у справі № 904/4325/24.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов

Суддя Т. Малашенкова