РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

12.01.2026Справа № 910/11860/25

Господарський суд міста Києва в складі судді Привалова А.І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників

справу № 910/11860/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД"

до Головного управління ДЕРЖПРОДСПОЖИВСЛУЖБИ в м. Києві

про стягнення 30 000,00 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Головного управління ДЕРЖПРОДСПОЖИВСЛУЖБИ в м. Києві про стягнення 30 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що оскільки рішення Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 у справі № 320/11050/24 скасовано постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 та позов ТОВ "СІЛЬПО-ФУД" задоволено; визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві, якою до ТОВ "Сільпо-Фуд" були застосовані фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 30 000,00 грн, позивач на підставі ст. 1212 ЦК України має право на повернення сплачених на підставі скасованої постанови грошових коштів у розмірі 30 000,00 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. При цьому, в ухвалі суд визнав дану справу малозначною та ухвалив розгляд справи здійснювати без виклику представників сторін.

Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Як установлено судом, позивач і відповідач мають зареєстровані електронні кабінети у Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі відповідно ухвала суду від 22.09.2025 про відкриття провадження у справі в електронному вигляді була доставлена до електронних кабінетів сторін, що підтверджується повідомленнями про доставку електронного листа, залученими до матеріалів справи.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи вважається днем вручення судового рішення. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

З огляду на приписи ч. 6 ст. 242 ГПК України вважається, що сторони отримали 26.09.2025 ухвалу про відкриття провадження у справі від 22.09.2025.

08.10.2025 через систему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позову та зазначає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки набувачем суми добровільно сплаченого штрафу є Державний бюджет України, відповідно відповідачем має виступати держава.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 Господарського процесуального кодексу України).

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження судом досліджено позовну заяву та відзив на позов.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем суду не надано.

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

УСТАНОВИВ:

21.08.2023 Головним управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві проведено позапланову перевірку ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» за адресою: м. Київ, площа Спортивна, 1- АУ травні 2025 року відповідачем було здійснено перевезення вантажних вагонів власності (оренди) позивача.

За результатами перевірки складено Акт № 2008-16 від 21.08.2023, в якому зазначено про встановлення порушення абзацу 1, 7 ст. 161 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення» (далі за текстом - Закон №2899-IV).

21.08.2023 року видано припис № 136 про усунення порушень вимог законодавства та приписано ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» усунути порушення вимог законодавства про попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення, що зафіксовано у Акті перевірки. Встановлено строк до 08.09.2023.

28.08.2023 відповідачем прийнято постанову № 25/4833 про накладення стягнень, передбачених статтею 20 Закону України «Про заходи щодо попередження та зменшення вживання тютюнових виробів і їх шкідливого впливу на здоров`я населення», якою до позивача застосовано штраф у розмірі 30000,00 грн.

15.09.2023 позивачем на виконання постанови № 25/4833 від 28.08.2023 у добровільному порядку, на підставі платіжної інструкції № 8658343 від 15.09.2023, сплачено штраф у розмірі 30 000,00 грн.

Однак, не погоджуючись з постановою Головного управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві № 25/4833 від 28.08.2023, ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» звернулося до адміністративного суду з позовом про визнання вказаної постанови протиправною та скасування.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2025 у справі №320/11050/24 відмовлено у задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «СІЛЬПО-ФУД» до Головного управлінням Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 апеляційну скаргу ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» на рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року задоволено. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2025 року - скасовано. Ухвалено нову постанову, якою адміністративний позов ТОВ «Сільпо-Фуд» до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві № 25/4833 від 28.08.2023, якою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» (ідентифікаційний код: 40720198) застосовано фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень. Стягнуто з Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві за рахунок його бюджетних асигнувань на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» судові витрати зі сплати судового збору 6661,60 грн (шість тисяч шістсот шістдесят одна гривня шістдесят копійок).

У зв`язку із задоволенням вказаного адміністративного позову, 04.08.2025 ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» звернулось із заявою за вих. № ЦР-07-3403 до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про повернення грошових коштів (штрафу).

У відповідь на вказану заяву ТОВ «СІЛЬПО-ФУД» отримало лист за № Вих-11.2/11258 від 09.09.2025, в якому відповідач зазначив, що: «кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі, тому набувачем сплаченого товариством добровільно суми штрафу є Державний бюджет України. З огляду на викладене, Головне управління не є власником та розпорядником добровільно сплачених Товариством коштів. Зазначені кошти не обліковуються на рахунку Головного управління».

Відтак, оскільки відповідач добровільно не повернув безпідставно отримані кошти, позивач звернувся із даним позовом до господарського суду на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 Цивільного кодексу України ).

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 Цивільного кодексу України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведені приписи, а також враховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу, однак надалі, з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови, відповідна юридична підстава відпала.

При цьому, порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. У даному випадку, оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, даний Порядок на спірні правовідносини не поширюється.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанова від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17). Отже, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на наведене на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 виклала висновок щодо застосування норми права, відповідно до якого, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави. Тому повернення таких коштів платникові стосується захисту його майнових прав як суб`єкта господарювання, а вимога про стягнення цих коштів належить до юрисдикції господарського суду. Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини приписи Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди та Порядку № 787 не поширюються.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акту, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Відтак, оскільки постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 25.06.2025 у справі № 320/11050/24 адміністративний позов ТОВ «Сільпо-Фуд» до Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Головного управління Держпродспоживслужби в м. Києві № 25/4833 від 28.08.2023, якою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільпо-Фуд» були застосовані фінансові санкції у вигляді штрафу в розмірі 30 000,00 грн, правові підстави утримання Державою сплачених позивачем в якості адміністративно-господарського штрафу коштів в розмірі 30000,00 грн відпали.

Доказів повернення позивачу грошових коштів в розмірі 30 000,00 грн матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

Як вже зазначалось вище, кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі.

Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила: «висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. Згідно з цим висновком Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення».

Таким чином, вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 30 000,00 грн підлягає задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги. При цьому, судова практика, на яку послався відповідач у відзиві на позовну заяву є не актуальною до даних правовідносин, оскільки судові рішення прийняті за інших обставин.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

За викладених обставин, у зв`язку із задоволенням позову та враховуючи, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через органи державної влади, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст. 74, 76-80, 129, 232, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "СІЛЬПО-ФУД" (просп. Тичини Павла, 1-В, каб.188, м. Київ, 02152; ) безпідставно утримувані грошові кошти в сумі 30 000,00 грн та судовий збір у розмірі 2422 грн 40 коп.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду через відповідний місцевий господарський суд.

Повний текст рішення складено та підписано: 12.01.2026.

Суддя А.І. Привалов