ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2026 р. Справа№ 925/1634/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Андрієнка В.В.

Буравльова С.І.

За участю секретаря судового засідання Місюк О.П.

та представників сторін:

позивача - Франків Л.П.;

відповідача - не з`явилися.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.04.2025

у справі №925/1634/24 (суддя - Гладун А.І.)

за позовом Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм

до Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології"

про стягнення коштів.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм звернулося з позовом до Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" про стягнення 1695000 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач неналежно виконав зобов`язання за договором на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) №КР2max від 28.02.2023, згідно з п. 1 якого позивач надає, а відповідач отримує право на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарському водному об`єкті (його частині), а саме на Кременчуцькому водосховищі.

Позивач вказав, що відповідно до вимог п. 16 Порядку та п.п. 7 п. 8 цього договору відповідач зобов`язався щоквартально вносити плату за спеціальне використання водних біоресурсів за кодом бюджетної класифікації 13070200 та здійснити справляння не менш як 25% ціни реалізації лота на рахунок, зазначений організатором в оголошенні та договорі, протягом десяти робочих днів з дня опублікування договору в електронній торговій системі. Справляння решти ціни реалізації лота здійснюється щокварталу до 10 числа першого місяця кварталу, що настає за днем опублікування договору в електронній торговій системі, рівними частинами, але не пізніше 10 жовтня року, на який укладено договір. Станом на дату подання позовної заяви, за доводами позивача, у відповідача існує наявна заборгованість по вищевказаному договору в розмірі 1695000 грн.

28.02.2025 та 03.03.2025 позивач подав до суду заяву, у якій уточнив позовні вимоги шляхом викладення п. 3 прохальної частини позовної заяви у такій редакції: « 3. Стягнути з ПП "Інститут з питань іхтіології" () на користь Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм () сплату за право спеціального використання водних біоресурсів у сумі 1695000 грн».

Вказана заява прийнята судом, про що постановлено протокольну ухвалу в судовому засіданні 11.03.2025. Подальший розгляд справи здійснено з урахуванням зміненого предмету позову.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 15.04.2025 у справі №925/1634/24 позов Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм задоволено повністю, стягнуто з Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" на користь позивача 1695000 грн боргу.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Приватне підприємство "Інститут з питань іхтіології" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у позові повністю.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що оскаржуване рішення прийнято судом з порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Основні аргументи апеляційної скарги зводяться до наступного:

- суд першої інстанції, з порушенням процесуального законодавства, перейшов від розгляду справи в порядку спрощеного провадження до загального провадження, чим надав можливість позивачу змінити предмет позову, право на зміну якого позивач вже втратив. Таким чином, суд першої інстанції надав перевагу позивачу для того, щоб він мав можливість змінити предмет позову;

- в матеріалах справи відсутня ухвала про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, тоді як наявна лише ухвала про призначення підготовчого засідання;

- заяви про уточнення позовних вимог від 28.02.2025 та від 03.03.2025 відсутні в електронній системі "Електронний суд" та на адресу відповідача не направлялись;

- заборгованість відповідача за спеціальне використання водних біоресурсів за кодом бюджетної класифікації 13070200 відсутня, що вказує на безпідставність позовних вимог.

Також апелянт просив суд долучити до матеріалів справи копію листа Головного управління ДПС у Черкаській області №9740/6/23-00-13-03-13 від 18.04.2025.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів скарги, просив залишити без змін оскаржуване рішення суду, з урахуванням наступного:

- заява Держрибагентства про уточнення позовних вимог від 17.02.2025 сформована в системі «Електронний суд». 27.02.2025 позивач подав заяву про уточнення позовних вимог, яка була направлена цінним листом з описом вкладення на адресу сторони - Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" докази чого наявні в матеріалах справи;

- суд першої інстанції фактично здійснив перехід до загального позовного провадження, що підтверджується призначенням підготовчого засідання, проведенням такого засідання та подальший розгляд справи за всіма стадіями загального позовного провадження. Ухвала про призначення підготовчого засідання є процесуальним проявом переходу справи до загального провадження (відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 27.07.2022 у справі №922/3485/21).

- 15.04.2025 до Держрибагентства надійшла відповідь від Головного управління податкової служби у Черкаській області у якій зазначено, що у Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" наявна заборгованість по сплаті плати за спеціальне використання водних біоресурсів на підставі договору на право використання спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частин) у сумі 3345,00 тис, яку позивач просив долучити до матеріалів справи.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі №925/1634/24 апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" залишено без задоволення, рішення Господарського суду Черкаської області від 15.04.2025 залишено без змін.

Не погоджуючись з указаними судовими рішеннями, Приватне підприємство "Інститут з питань іхтіології" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 18.11.2025 касаційну скаргу Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" задоволено частково, постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.08.2025 у справі №925/1634/24 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції слугувала та обставина, що апеляційним господарським судом не було забезпечено участі представника Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" у судовому засіданні 06.08.2025 в режимі відеоконференції, що призвело до ненадання можливості стороні реалізувати надані їй законом процесуальні права.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025 апеляційну скаргу у справі №925/1634/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: Шапран В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.12.2025 справу №925/1634/24 за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" на рішення Господарського суду Черкаської області від 15.04.2025 прийнято до провадження у визначеному автоматизованою системою складі суду та призначено до розгляду на 13.01.2026.

На електронну адресу суду 12.01.2026 від Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" надійшли додаткові пояснення у справі (направлені стороною 10.01.2026), згідно яких відповідач зазначає, що за приписами постанови Кабінету Міністрів України №106 від 16.02.2011 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» органами, що контролюють справляння надходжень бюджету за кодом бюджетної класифікації 13070200 є органи ДПС України, а не Держрибагентство, тоді як згідно витягу з електронного кабінету ДПС про стан розрахунків з бюджетом - борг за кодом бюджетної класифікації 13070200 у відповідача відсутній.

В підтвердження відсутності заборгованості за кодом бюджетної класифікації 13070200 відповідач, крім іншого, покликається на лист Головного управління ДПС у Черкаській області №9740/6/23-00-13-03-13 від 18.04.2025, який просить суд долучити до матеріалів справи.

13.01.2026 до суду від представника Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в обґрунтування якого повідомлено про неможливість відповідача взяти участь у судовому засіданні, у зв`язку з хворобою представника адвоката Гаврилова Д.О.

У судовому засіданні 13.01.2026 розглянувши клопотання Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" про відкладення розгляду справи, колегія суддів вирішила відмовити у його задоволенні, оскільки у клопотанні не вказано про наявність обставин, які б об`єктивно унеможливили розгляд справи у судовому засіданні 13.01.2026. При цьому суд врахував у сукупності також те, що безпосередньо у судовому засіданні інтереси відповідача у порядку самопредставництва міг здійснювати, зокрема, але не виключно його керівник або у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів саме адвокат Гаврилов Д.О.

Враховуючи, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, позиція відповідача викладена письмово в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях, з метою дотримання принципу розумності строків розгляду справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача за наявними матеріалами справи, яких достатньо для повного та всебічного розгляду спору.

Як було зазначено, до апеляційної скарги відповідачем долучено новий доказ - лист Головного управління ДПС у Черкаській області №9740/6/23-00-13-03-13 від 18.04.2025, до відзиву на апеляційну скаргу позивачем долучено: копію листа Головного управління ДПС у Черкаській області про надання відповіді №2306/5/23-00-04-01-04 від 09.04.2025 (з копію конверту на квитанції пошти) та копію листа Державного агентства України з розвитку міліорації, рибного господарства та продовольчих програм (Держрибагентство) щодо надання інформації №1-8.4-11/2104-25 від 04.04.2025, які сторони просили долучити до матеріалів справи.

Розглянувши порушені сторонами клопотання про долучення до матеріалів справи доказів колегія суддів відмовляє в їх задоволенні, з огляду на наступне.

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 42 ГПК України учасники справи мають право, зокрема, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

При цьому, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 4 ч. 2 ст. 42 ГПК України).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 80 ГПК України учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (ч. 4 ст. 80 ГПК України).

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Наведені положення передбачаються наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) (правовий висновок, наведений в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.

Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що єдиний винятковий випадок, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному випадку - апелянта) (подібні за змістом висновки щодо застосування статті 269 ГПК України викладено Верховним Судом, зокрема, у постановах від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 13.01.2021 у справі №10/Б-921/1442/2013).

З матеріалів справи слідує, що відповідні докази не було подано сторонами до суду першої інстанції, водночас порушуючи клопотання про долучення вказаних доказів до матеріалів справи судом апеляційної інстанції учасники справи не наводять об`єктивних обставин, які унеможливили своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від них.

Окрім того колегія суддів зауважує, що оскаржуване рішення у даній справі прийнято Господарським судом міста Києва 15.04.2025, тоді як наданий відповідачем лист Головного управління ДПС у Черкаській області №9740/6/23-00-13-03-13 датований 18.04.2025.

Разом з тим така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду (постановлення ухвали) першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку ст. 269 ГПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність правозастосування, а отже системність та послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.02.2019 у справі №916/3130/17, від 19.10.2021 у справі №903/533/21, постанові Об`єднаної палати касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2022 у справі №913/703/20.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції в суді першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відмову в долученні поданих сторонами доказів, оскільки вони подані з порушенням процедури подачі доказів у справі, а листа ГУ ДПС у Черкаській області №9740/6/23-00-13-03-13 від 18.04.2025 не існувало на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд залишити без змін оскаржуване рішення суду.

Відповідно до ст. 269, ч. 1 ст. 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржником доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 10.02.2023 позивач оголосив про проведення аукціону з продажу лота «Промисел - Право використання водних біоресурсів Кременчуцьке водосховище KР2max».

За результатами проведення аукціону відповідача визнано переможцем.

28.02.2023 Державне агентство меліорації та рибного господарства України (агентство) та Приватне підприємство "Інститут з питань іхтіології" (користувач) уклали договір №KP2max на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), відповідно до п. 1 якого агентство надає, а користувач отримує право на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарському водному об`єкті (його частині) - Кременчуцьке водосховище.

Згідно з п. 8 договору користувач зобов`язаний:

- виконувати умови цього договору та вимоги законодавства в галузі рибного господарства;

- вносити щоквартальну плату за спеціальне використання водних біоресурсів та цей договір за кодом бюджетної класифікації 13070200 - плата за спеціальне використання рибних та інших водних ресурсів (у разі здійснення промислу).

Пунктом 12 договору передбачено, що цей договір укладено до 31.12.2023.

Згідно з п. 13 цього договору договір набирає чинності з дня отримання дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

Сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, війна тощо) (п. 15 договору).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншій стороні у письмовій формі (п. 16 договору).

У відповідності до п. 17 договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються органами, уповноваженими видавати такі документи.

У разі коли строк дії обставин непереборної сили продовжується більше ніж на 30 днів, кожна із сторін в установленому порядку має право розірвати цей договір (п. 18 договору).

Відповідно до п. 21 договору ціна цього договору становить 2260000 гривень 00 копійок на рахунок ГУК у Черк.обл./тг м. Черкаси/930566 Казначейство України (ел. адм. подат.) UA023759.

28.07.2023 відповідач надіслав позивачу лист №16, у якому повідомив про неможливість виконання обов`язкового платежу за договором №KP2max від 28.02.2023 у передбачений строк, гарантував виконання як простроченого, так і наступних платежів за договором у повному обсязі.

06.11.2023 позивач надіслав відповідачу претензію-вимогу №10, у якій вимагав у строк до 20.11.2023 надати копії платіжних документів, що підтверджують сплату 1695000 грн на рахунок UA023759 за кодом бюджетної класифікації 13070200, яку відповідач отримав 09.11.2023.

13.11.2023 відповідач надіслав позивачу відповіді на претензії-вимоги щодо сплати 1650000 грн за право на спеціальне використання водних біоресурсів, у яких повідомив, що 24.07.2023 Львівською торгово-промисловою палатою ПП "Інститут з питань іхтіології" видано сертифікат №4600-23-3375 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо унеможливлення виконання в установлений термін зобов`язання за договором. Станом на час отримання претензії-вимоги форс-мажорні обставини є триваючими та їх дія не завершилась. Строк виконання зобов`язань за договором №KP2max на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) - Кременчуцькому водосховищі, від 28.02.2023, не настав.

19.12.2023 позивач надіслав відповідачу претензію-вимогу №16, у якій вимагав у строк до 29.12.2023 надати копії платіжних документів, що підтверджували б сплату 1695000 грн на рахунок UA023759 за кодом бюджетної класифікації 13070200, яку 15.01.2024 отримав відповідач.

Відповідно до наявного в матеріалах справи звіту про обсяги добутих (виловлених) водних біоресурсів під час здійснення промислового рибальства за договором №KP2max від 28.02.2023 відповідач з початку року (промислу) виловив 145399 кг водних біоресурсів.

За період з 01.01.2023 по 01.01.2024 відповідач до бюджету Леськівської територіальної громади сплатив 1115000 грн плати за спеціальне використання водних біоресурсів; до бюджету Черкаської територіальної громади сплатив 512263 грн плати за спеціальне використання водних біоресурсів, що підтверджується витягом з інформаційно-комунікаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та сплати єдиного внеску.

За період з 01.01.2024 по 01.01.2025 відповідач до бюджету Леськівської територіальної громади сплатив 1115000 грн плати за спеціальне використання водних біоресурсів (водночас відповідачу повернуто з бюджету Леськівської територіальної громади 1115000,00 грн); до бюджету Черкаської територіальної громади відповідач сплатив 19593,35 грн плати за спеціальне використання водних біоресурсів, що підтверджується витягом з інформаційно-комунікаційної системи ДПС щодо стану розрахунків платника з бюджетом та сплати єдиного внеску.

Зважаючи на те, що за умовами договору №KP2max ціна права спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарському водному об`єкті становила 2260000 грн, відповідачем лише частково виконано зобов`язання за договором та сплачено 550000 грн, позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення з відповідача розміру невиконаного грошового зобов`язання за договором у сумі 1695000 грн.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач покликався на настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), що унеможливили виконання в установлений термін зобов`язання (в підтвердження чого надав сертифікат Львівської торгово-промислової палати №4600-23-3375 від 24.07.2023). Окрім того відповідач вказував на відсутність у нього заборгованості перед бюджетом за сплату за спеціальне використання водних ресурсів за кодом 13070200. Також на переконання відповідача, органом, який має право здійснювати контроль за справлянням платежів до державного бюджету є органи ДПС, а не позивач.

За наслідком розгляду даного спору суд першої інстанції задовольняючи позов виходив із доведеності обставин порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань зі сплати за право спеціального використання водних біоресурсів у розмірі 1695000 грн. При цьому суд зазначив, що відповідач із початку року виловив 145399 кг водних біоресурсів, тому дійшов висновку про реалізацію відповідачем права на спеціальне використання водних біоресурсів. Крім того, суд першої інстанції встановив, що 28.07.2023 відповідач повідомив позивача про неможливість виконання обов`язкового платежу за договором №KP2max від 28.02.2023 у передбачений строк, гарантував виконання як простроченого, так і наступних платежів за договором у повному обсязі, та додав сертифікат про настання форс-мажорних обставин. У той же час місцевий господарський суд вказав, що відповідач не довів, що обставини непереборної сили, настання яких засвідчила Львівська Торгово-промислова палата, об`єктивно унеможливили виконання відповідачем зобов`язання зі сплати ціни лота (за договором від 28.02.2023 № KP2max) у порядку та строки, що передбачені умовами укладеного сторонами договору від 28.02.2023 № KP2max. Відтак вимогу позивача про стягнення з відповідача 1695000 грн боргу суд визнав обґрунтованою.

З наведеними висновками місцевого господарського суду погоджується і колегія суддів та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як слідує з матеріалів справи, у позовній заяві Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм просило суд зобов`язати Приватне підприємство "Інститут з питань іхтіології" здійснити сплату за спеціальне використання водних біоресурсів у сумі 1695000 грн.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 10.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі №925/1634/24, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

В подальшому, 17.02.2025, 28.02.2025 та 03.03.2025 позивач подав до суду заяви про уточнення позовних вимог, згідно яких уточнив позовні вимоги шляхом викладення п. 3 прохальної частини позовної заяви у такій редакції: « 3. Стягнути з ПП "Інститут з питань іхтіології" () на користь Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм () сплату за право спеціального використання водних біоресурсів у сумі 1695000 грн».

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 19.02.2025 постановлено здійснювати подальший розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 11.03.2025 прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмета позову, справу ухвалено розглядати з урахуванням зміненого предмету позову.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції, з порушенням процесуального законодавства, перейшов від розгляду справи в порядку спрощеного провадження до загального провадження, не постановив ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Щодо вказаних доводів апелянта колегія суддів зауважує наступне.

Ухвала про призначення підготовчого засідання, всупереч твердженням апелянта, є процесуальним проявом переходу справи до загального провадження. Відповідно до усталеної судової практики, у разі зміни характеру спору або процесуального положення сторін, суд може змінити порядок провадження ухвалою без необхідності видання окремого рішення саме з формулюванням "про перехід".

Перехід з однієї форми провадження в іншу не обов`язково має бути оформлений окремим рішенням, якщо дії суду, зокрема призначення підготовчого засідання, однозначно свідчать про зміну порядку провадження". Таким чином, суд першої інстанції діяв у межах процесуальних повноважень та відповідно до сформованої судової практики.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є забезпечення ефективного захисту прав учасників. Перехід до загального провадження обумовлений зміною складності справи після уточнення позовних вимог. Суд мав право врахувати ці обставини та змінити процесуальну форму розгляду справи.

Колегія суддів також враховує правову позицію Верховного Суду, що викладена в постанові від 27.07.2022 у справі №922/3458/21, згідно якої встановлення судом фактичних обставин, які свідчать про складність справи, може бути достатньою підставою для переходу до загального позовного провадження, навіть без окремої вказівки в ухвалі про "перехід". Ухвала про призначення підготовчого засідання в такому випадку є належною формою фіксації зміни порядку розгляду справи.

Відповідно до матеріалів справи, 19.02.2025 відбулось судове засідання по справі №925/1634/24, керуючись ч. 6 ст. 250 ГПК України суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче засідання на 11.03.2025.

Отже, у даному випадку, суд першої інстанції здійснивши перехід до загального позовного провадження та призначивши підготовче засідання діяв у межах процесуального законодавства.

Окрім того, скаржник стверджує про неправомірну зміну позивачем предмету позову та вказує на необхідність розгляду позову в первісному вигляді. Зауважує, що заяви про уточнення позовних вимог від 28.02.2025 та від 03.03.2025 відсутні в електронній системі "Електронний суд" та на адресу відповідача не направлялись.

Суд апеляційної інстанції відмічає, що уточнення позовних вимог є право позивача.

Так, згідно ч. 3 ст. 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Оскільки ухвалою суду першої інстанції від 19.02.2025 здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.03.2025, а заяви про уточнення позовних вимог подані позивачем до суду 28.02.2025 та 03.03.2025, уточнення позовних вимог здійснено у відповідності до вимог ст. 46 ГПК України.

Також не знайшли свого підтвердження доводи скарги стосовно того, що заяви про уточнення позовних вимог від 28.02.2025 та від 03.03.2025 відсутні в електронній системі "Електронний суд" та на адресу відповідача не направлялись.

Колегією суддів встановлено, що заява Держрибагентства про уточнення позовних вимог від 17.02.2025 сформована в системі "Електронний суд" та була направлена представнику Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" Гаврилову Д.О., що підтверджується квитанцією №2705953 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС та Приватному підприємству "Інститут з питань іхтіології", що підтверджується квитанцією №2705954 про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету Користувача ЄСІТС.

У подальшому, 27.02.2025 Держрибагентство подало аналогічну заяву про уточнення позовних вимог, яка була направлена на поштову адресу Господарського суду Черкаської області поштовим відправленням та на електронну пошту суду, також вище згадана заява була надіслана поштовим відправленням цінним листом з описом вкладення на адресу сторони - Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології".

При цьому судом апеляційної інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про обмеження права відповідача на судовий захист в частині надання йому можливості довести суду свою правову позицію. Отже, доводи відповідача щодо порушення судом норм процесуального права колегія вважає формальними та такими, що не можуть вважатися підставою для скасування судового рішення.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог господарського судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях вказує на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом (див. рішення у справі "Walchli v. France", заява №35787/03, п. 29, 26.07.2007; "ТОВ "Фріда" проти України", заява №24003/07, п. 33, 08.12.2016).

У рішенні по справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" від 13.01.2000 та в рішенні по справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" від 28.10.1998 Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Резюмуючи колегія суддів констатує, що суд першої інстанції перейшовши до розгляду справи в загальному позовному провадженні та прийнявши до розгляду заяву позивача про уточнення позовних вимог, уникаючи надмірного формалізму, з метою недопущення порушення прав позивача на доступ до суду, діяв у відповідності до принципів господарського судочинства. Визначені ч. 3 ст. 277 ГПК України обов`язкові підстави для скасування оскаржуваного рішення у зв`язку порушенням норм процесуального закону, - судом не встановлено.

Щодо розгляду справи по суті.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги Державного агентства про стягнення з Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" коштів у розмірі 1695000 грн за договором на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) від 28.02.2023 №KP2max.

Позовні вимоги Держрибагентства обґрунтовані невиконанням Приватним підприємством "Інститут з питань іхтіології" зобов`язання в частині сплати ціни лота за договором на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) від 28.02.2023 № KP2max.

Відповідно до ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (зобов`язань). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів, порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб`єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об`єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі визначає Закон України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" (тут і надалі в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №3677-VI).

За змістом ст. ст. 26, 27 цього Закону використання водних біоресурсів, які перебувають у стані природної волі, здійснюється в порядку загального і спеціального використання.

Спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає, зокрема, промислове рибальство.

Згідно ч. 1 ст. 28 Закону №3677-VI спеціальне використання водних біоресурсів (крім любительського рибальства та використання ресурсів, запаси яких формуються виключно шляхом їх штучного розведення) здійснюється відповідно до лімітів та прогнозів допустимого вилову.

Відповідно до ч. 5-9 ст. 30 Закону №3677-VI після затвердження у встановленому порядку центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, лімітів або прогнозів допустимого вилову центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, укладає договори на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) з користувачами строком на п`ять років. Квоти розраховуються пропорційно до даних державної статистики за останні чотири роки, що передують розрахунковому, про обсяг добутих (виловлених) кожним користувачем водних біоресурсів у середньому за рік. Відповідно до заявки користувача за ним може закріплюватися квота менша, ніж розрахована до принципів, визначених у цій статті.

Договори на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) можуть укладатися за результатами аукціонів, що проводяться для реалізації квот або прогнозів допустимого вилову, що вивільняються внаслідок припинення права користувачів на спеціальне використання водних біоресурсів, або з резерву.

Типовий договір на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) встановлює Кабінет Міністрів України.

Організатором аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства.

Порядок проведення аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) встановлює Кабінет Міністрів України.

Станом на лютий 2023 року, в якому позивачем проводився аукціон, механізм реалізації експериментального проекту із запровадження процедури продажу на аукціоні шляхом проведення електронних торгів права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) визначався Порядком реалізації експериментального проекту із запровадження проведення аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) шляхом електронних торгів, затверджений Постановою Кабінету міністрів від 30.12.2022 №1479 (далі - Порядок №1479), який втратив чинність 23.12.2023.

Відповідно до п. 16 Порядку №1479 переможець, зокрема, зобов`язаний укласти договір з організатором протягом 20 робочих днів з дня, що настає за днем формування протоколу за результатами аукціону, та здійснити справляння не менш як 25 відсотків ціни реалізації лота на рахунок, зазначений організатором в оголошенні та договорі, протягом десяти робочих днів з дня опублікування договору в електронній торговій системі. Справляння решти ціни реалізації лота здійснюється щокварталу до 10 числа першого місяця кварталу, що настає за днем опублікування договору в електронній торговій системі, рівними частинами, але не пізніше 10 жовтня року, на який укладено договір.

В п. 18 цього Порядку встановлено, що договір за результатами проведення аукціону укладається між організатором та переможцем аукціону і опубліковується організатором в електронній торговій системі протягом 20 робочих днів з дня, що настає за днем формування протоколу. Під час укладання договору його початкова ціна змінюється на ціну реалізації лота.

Переможець аукціону повинен здійснити розрахунки за лот на рахунок, зазначений організатором в оголошенні та договорі, у строки, передбачені п. 16 цього Порядку (п. 21 Порядку №1479).

Як було встановлено, 10.02.2023 позивач оголосив про проведення аукціону з продажу лота «Промисел - Право використання водних біоресурсів Кременчуцьке водосховище KР2max».

За результатами проведення аукціону відповідача визнано переможцем.

28.02.2023 сторони уклали договір на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) №KР2max.

Інформація про порядок та строки сплати ціни реалізації лота оприлюднена позивачем на електронному майданчику (https://prozorro.sale/auction/BSE001-UA-560) в оголошенні про проведення аукціону та повністю узгоджується з положеннями п. п. 16, 21 Порядку №1479.

Таким чином на підставі укладеного сторонами договору відповідач набув право на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарському водному об`єкті Кременчуцькому водосховищі на період дії договору до 31.12.2023. Отже, між сторонами виникли майново-господарські зобов`язання на підставі договору.

З урахуванням вимог п. 16 Порядку №1479 та умов укладеного сторонами договору відповідач взяв на себе зобов`язання щоквартально вносити плату за спеціальне використання водних біоресурсів за кодом бюджетної класифікації 13070200 та здійснити справляння не менш як 25 відсотків ціни реалізації лота на рахунок, зазначений організатором в оголошенні та договорі, протягом десяти робочих днів з дня опублікування договору в електронній торговій системі. Справляння решти ціни реалізації лота здійснити щокварталу до 10 числа першого місяця кварталу, що настає за днем опублікування договору в електронній торговій системі, рівними частинами, але не пізніше 10 жовтня року, на який укладено договір (2023).

Ціною реалізації лота є фактична сума коштів, за яку продано лот на аукціоні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ціна придбаного відповідачем права спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарському водному об`єкті (ціна договору, ціна лоту) становить 2260000 грн.

За повідомленням позивача, відповідач зобов`язання зі сплати за право на спеціальне використання водних біоресурсів виконав частково та сплатив лише 550000 грн, а тому розмір невиконаного зобов`язання становить 1695000 грн (2260000 - 550000).

В свою чергу відповідач, заперечуючи проти задоволення позову вказує, що в нього відсутня заявлена до стягнення заборгованість. На обґрунтування чого надав суду Витяг з кабінету платника податків, згідно якого відповідачем за кодом бюджетної класифікації 13070200 в 2023 році сплачено такі суми: 1115000 грн; 512263,58 грн. В 2024 році - 1115000 грн; 19593,35 грн. Загалом відповідачем за кодом бюджетної класифікації 13070200 сплачено 2761856,93 грн, що є більше ніж сума договору 2260000 грн.

Стосовно наведеного колегія суддів відмічає, що сторона, яка стверджує про виконання договірних зобов`язань (у даному випадку - відповідач про сплату), повинна довести це належними доказами, якими в даному випадку можуть бути виписка банку або відповідні платіжні інструкції. Утім таких доказів відповідачем суду не надано. Водночас Витяг з кабінету платника податків не може бути належним і допустимим в розумінні приписів ст. ст. 76, 77 ГПК України в підтвердження факту здійснення відповідачем перерахування коштів за договором.

Разом з цим, як слушно звертає увагу позивач, у провадженні Господарського суду Черкаської області перебували на розгляді дві справи за позовом Держрибагентства до Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" про стягнення сплати за право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) у сумі 1650000 грн за договором №KР2max від 28.02.2023 (справа №925/1633/24) та про стягнення заборгованості за договором №KР1max від 28.02.2023 в сумі 1695000 грн (справа №925/1634/24).

Враховуючи те, що відповідача було визнано переможцем за двома аукціонами з придбання лотів, що стало підставою для укладення 28.02.2023 двох договорів №KР2max та №KР1max, за умовами яких відповідач здійснював сплату коштів за кодом бюджетної класифікації 13070200, то колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апелянта про наявність в нього переплати, а отже і відсутність заборгованості, що є предметом спору у цій справі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема письмовими, речовими та електронними доказами, відповідно до частини другої наведеної норми.

Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц; п. 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19).

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс.

В контексті вищенаведеного, колегія суддів, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів як в цілому, так і кожного окремо, з урахуванням стандарту доказування "вірогідності доказів", приходить до висновку, що посилання позивачем на невчинення відповідачем дій із перерахування коштів за договором в заявленій до стягнення сумі є більш переконливими з огляду на неподання належних і допустимих доказів в спростування цих аргументів відповідачем. Адже виходячи із принципів розподілу обов`язку доказування саме відповідач з наданням підтверджуючих доказів повинен довести факт відсутності у нього заборгованості за договором. Витяг з кабінету платника податків, у даному випадку (наявність двох договорів із зобов`язанням відповідача про перерахування коштів за кодом бюджетної класифікації 13070200), не може бути покладено в основу висновку суду про відсутність у відповідача заборгованості у цій справі.

Одночасно колегія звертає увагу на те, що позивач вказує на часткове виконання відповідачем зобов`язань за договором, а отже у випадку незгоди із заявленою до стягнення сумою саме відповідач повинен довести необґрунтованість цієї суми з наданням відповідних платіжних документів (виписки банку тощо).

За встановленого, висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1695000 грн є правомірним та таким, що здійснений на підставі вірного дослідження наявних у справі доказів.

Також не знайшли свого підтвердження доводи скаржника стосовно того, що органом, який має право здійснювати контроль за справлянням платежів до державного бюджету та відповідно, звертатись до суду з відповідним позовом є органи ДПС, а не позивач.

Так, предметом даного спору є стягнення грошових коштів за договором на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах сторонами якого є позивач та відповідач. Оскільки Держрибагентство є стороною спірного правочину, воно має право звертатися до суду для захисту інтересів держави та стягнення заборгованості, зокрема, якщо вона пов`язана з виконанням бюджетних зобов`язань, що підпадають під код бюджетної класифікації 13070200, що регулюється нормами бюджетного законодавства та ГПК України.

Також суд апеляційної інстанції вважає за необхідне при розгляді апеляційної скарги врахувати принципи "естопель" та "заборони суперечливої поведінки".

Доктрина "естопель" бере походження з англосаксонської системи права і базується на принципах добросовісності і послідовності. За своєю природою це прояв загального принципу недопустимості зловживання правом. Сторона, яка вчиняє дії або робить заяви у спорі, що суперечать тій позиції, яку вона займала раніше, не повинна отримати перевагу від своєї непослідовної поведінки. Естопель - правовий принцип, згідно з яким сторона позбавляється права без розгляду питання по суті висувати певні заперечення або заяви, які явно розходяться з її початковим поведінкою. Принцип "естопель", зокрема, застосовано в практиці Європейського суду з прав людини ("Хохліч проти України", заява №41707/98, "Рефаг парті зі (Партія добробуту) Туреччини та інші проти Туреччини", заяви №№41340/98, 41342/98, 41344/98), він підлягає застосуванню і українськими судами.

Доктрина римського права "venire contra factum proprium" (принцип заборони суперечливої поведінки) базується на римській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №449/1154/14, добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 16.02.2022 у справі №914/1954/20, суди мають враховувати принцип добросовісності - стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається.

За змістом ч. 2 ст. 13 ЦК України недобросовісна поведінка однієї особи, яка полягає у вчиненні дій, що можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Сутність зловживання правом полягає у недобросовісному вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, зокрема всупереч меті останнього. Заборона зловживання правом по суті випливає з властивості рівнозваженості, закладеної у принципі юридичної рівності учасників цивільних правовідносин. За змістом приписів Цивільного кодексу України поняття "добросовісність" ототожнюється з поняттям "безвинність", а "недобросовісність" - з виною. За діяння, якими завдано шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, на підставі ч. 3 ст. 39 ЦК України). Оскільки настання відповідальності, за загальним правилом, пов`язується з виною, то такі діяння є винними (висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 04.09.2020 у справі №311/2145/19).

Як убачається з матеріалів справи, відповідач у відповідь на претензію позивача листом (вих. №16 від 28.07.2023) гарантував Держрибагентству виконання як простроченого так і наступних платежів за договором у повному обсязі відповідно до п. 21 договору, та у будь-якому випадку не пізніше останнього дня строку кінцевої сплати належних платежів за договором. Тобто відповідач у вищезазначеному листі проінформував Держрибагентство про неможливість виконання зобов`язання в установлений термін та надав гарантії його виконання, чим фактично визнав заборгованість по договору, водночас у подальшому заявив про відсутність боргу без подання належних та допустимих доказів його оплати.

Отже, поведінка відповідача є суперечливою, оскільки до звернення позивача з даним позовом до суду він не заперечував факт заборгованості за спірним договором та гарантував його сплату, тоді як після звернення до суду заперечує проти існування боргу, що не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Заперечуючи проти позовних вимог відповідач, крім іншого, покликається на настання форс-мажорних обставин (обставини непереборної сили), що унеможливили виконання в установлений термін зобов`язання (в підтвердження чого надав сертифікат Львівської торгово-промислової палати №4600-23-3375 від 24.07.2023).

Проаналізувавши доводи скаржника щодо наявності підстав для звільнення Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів відмічає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За загальним правилом обов`язковою передумовою для покладення відповідальності за порушення зобов`язання є вина особи, яка його порушила (ч. 1 ст. 614 ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Статтею 617 ЦК України унормовано, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відтак, обов`язковою передумовою для покладення на особу відповідальності за порушення зобов`язання є вчинення особою правопорушення у сфері господарювання та наявність вини особи, яка його порушила.

В господарському праві діє принцип вини зобов`язаної сторони, якщо не доведено протилежне. При цьому, за змістом ст. 614 ЦК України, особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Як слідує з умов договору, сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, війна тощо) (п. 15 договору).

Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом п`яти робочих днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншій стороні у письмовій формі (п. 16 договору).

У відповідності до п. 17 договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються органами, уповноваженими видавати такі документи.

Як було зазначено, 28.07.2023 відповідач листом повідомив позивача про неможливість виконання обов`язкового платежу за договором №KP2max від 28.02.2023 у передбачений строк, гарантував виконання як простроченого, так і наступних платежів за договором у повному обсязі та додав сертифікат про настання форс-мажорних обставин.

Сертифікатом №4600-23-3775 від 24.07.2023 Львівська торгово-промислова палата засвідчила форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою для введення воєнного стану, військові дії в Україні, акти органів державної влади про закриття навігації, обмеження в цивільному обороті риби внаслідок акту тероризму, вчиненого російською федерацією - підриву Каховської ГЕС, щодо обов`язку (зобов`язання) здійснювати спеціальне використання водних біоресурсів в межах лімітів спеціального використання водних біоресурсів, прогнозу допустимого вилову та/або видів водних біоресурсів, які визначені нелімітованими водними біоресурсами та включені до цього договору, тими знаряддями лову і суднами флоту рибної промисловості, які включені до цього договору та дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) з використанням власних або орендованих суден флоту рибної промисловості, яким надано право плавання під Державним прапором України і які відповідають вимогам законодавства, - у разі використання таких суден флоту рибної промисловості під час здійснення спеціального використання водних біоресурсів, за договором на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) №KP2max від 28.02.2023, укладеним з Державним агентством меліорації та рибного господарства України. Період дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили): дата настання - 05.07.2023, дата закінчення - тривають на 24.07.2023.

Колегія суддів відмічає, що для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання згідно зі ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, повинна довести: 1) наявність обставин непереборної сили; 2) їх надзвичайний характер; 3) неможливість попередити за даних умов завдання шкоди; 4) причинний зв`язок між цими обставинами і понесеними збитками.

Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, зокрема, викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Частиною 1 цієї статті встановлено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.08.2022 у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі №905/55/21, від 27.10.22 у справі №927/25/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Отже, для звільнення від відповідальності внаслідок настання форс-мажорних обставин (обставинами непереборної сили) відповідач зобов`язаний був надати не лише сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а й довести, що такі обставини об`єктивно унеможливили виконання зобов`язань, передбачених умовами договору. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.10.2022 у справі №927/25/21.

Стверджуючи про неможливість своєчасної сплати обов`язкового платежу за договором Приватне підприємство "Інститут з питань іхтіології" вказує на введення військового стану, обмеження в цивільному обороті риби внаслідок акту тероризму, вчиненого російською федерацією - підриву Каховської ГЕС.

Оцінюючи наведені у сертифікаті обставини в сукупності з доводами відповідача щодо неможливості виконання зобов`язань за договором з огляду на обставини непереборної сили, колегія суддів вважає, що приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не довів неможливість виконання взятих на себе зобов`язань, оскільки введення воєнного стану на території України не свідчить про те, що відповідач не міг здійснювати господарську діяльність та виконувати зобов`язання за договором. Більше того, відповідач з початку року (промислу) виловив 145399 кг водних біоресурсів. Вказане доводить реалізацію відповідачем права на спеціальне використання водних біоресурсів.

Також слід відмітити, що відповідач не скористався своїм правом на розірвання договору, а лише проінформував позивача про неможливість виконання зобов`язання у встановлений строк та надав гарантії його виконання пізніше.

Окрім того, відповідно до п. 49 Порядку здійснення спеціального використання водних біоресурсів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 22.12.2023 невикористання обсягу спеціального використання водних біоресурсів або використання його не в повному обсязі, розірвання договору на право здійснення промислу не звільняє суб`єкта рибного господарства від обов`язку сплатити ціну реалізації лота (крім випадків, визначених договором на право здійснення промислу).

Отже, колегія суддів вважає, що наведені відповідачем і зазначені в сертифікаті Київської обласної (регіональної) торгово-промислової палати України форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) за конкретних обставин справи не можуть бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за договором, позаяк форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про обґрунтованість позовної вимоги про стягнення з відповідача 1695000 грн боргу, спосіб захисту обраний позивачем є належний та ефективний, а тому судом цілком правомірно було задоволено позовні вимоги Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм.

Інші аргументи скаржника не впливають на правильність висновків місцевого господарського суду за результатом розгляду позову.

Доводи позивача наведені у відзиві на апеляційну скаргу є обґрунтованими та приймаються судом до уваги.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим кодексом.

За приписами ст. ст. 74, 76, 77 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, ґрунтуючись на матеріалах справи, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що місцевим господарським судом при винесенні рішення від 15.04.2025 належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку, рішення Господарського суду Черкаської області від 15.04.2025 у справі №925/1634/24 відповідає фактичним обставинам справи та не суперечить чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для його зміни чи скасування, в розумінні приписів ст. 277 ГПК України, не вбачається, у зв`язку з чим апеляційна скарга Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" не підлягає задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги та відповідно до ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Інститут з питань іхтіології" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Черкаської області від 15.04.2025 у справі №925/1634/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у строк двадцять днів з дня складення її повного тексту.

Повна постанова складена 15.01.2026.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді В.В. Андрієнко

С.І. Буравльов