ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/3032/24
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Ярош А.І.,

Суддів: Г.І. Діброви, Н.М. Принцевської

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"

на рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 року, суддя в І інстанції Малярчук І.А., повний текст якого складено 10.09.2024, в м. Одесі

у справі №916/3032/24

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг"

до відповідача: Виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області

про стягнення 22 654,36 грн

ВСТАНОВИВ:

В липні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" звернулося до Господарського суду Одеської області із позовом до Виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області про стягнення 22654,36 грн, в тому числі: сума основного боргу - 15 251,83 грн; пеня - 3 407,79 грн; три проценти річних - 916,78 грн; інфляційні втрати - 3 077,96 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що позивач у період з листопада 2021 по квітень 2022 року поставив відповідачу природній газ за договором поставки №20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 на суму 126 157,01 грн. Однак, відповідач не виконав грошові зобов`язання за договором № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 на суму 15 251,83 грн, на яку позивачем нараховано пеню у розмірі 3 407,79 грн, три проценти річних у розмірі 916,78 грн та інфляційні втрати у розмірі 3 077,96 грн.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24 задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" до Виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області про стягнення 22654,36 грн. Стягнуто з Виконавчого комітету Голопристанської міської ради Херсонської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг": сума основного боргу - 8431,44 грн; пеня - 1781 грн; три проценти річних -516,73 грн; інфляційні втрати - 1826,79 грн; 1342,37 грн судового збору. Відмовлено в решті частини заявлених Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" позовних вимог.

Судове рішення мотивоване тим, що у період, за який позивач просить суд стягнути заборгованість за поставлений ним природний газ відповідачу (з березня по квітень 2022 року), місцезнаходженням відповідача та визначені договором № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 об`єкти поставки природнього газу були на території тимчасово окупованих селищ Херсонської області. Звідси, згідно ч. 2 ст. 131 Закону п. 7 ч. 11 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" позивач в період з березня по квітень 2022 року не мав права та можливості фактично здійснювати господарську діяльність щодо постачання природнього газу відповідачу за адресами визначеними у договорі № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021. Враховуючи відсутність у позивача права на отримання заявлених до стягнення грошових коштів та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати, суд не вбачив підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природній газ за березень-квітень 2022 року та нараховані на дану заборгованість пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", в якій останнє просить рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24 скасувати в частині відмови у стягненні коштів у загальному розмірі 10 098,40 грн, із яких 6 820,39 грн основного боргу, пені у сумі 1 626,79 грн, відсотки річних у сумі 400,05 грн, інфляційні втрати у сумі 1 251,17 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що територія, на якій знаходиться відповідач, визнана тимчасово окупованою в умовах воєнного стану, з чого вбачається, що положення статей 13 та 131 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" можуть бути поширені на такі території з урахування частини першої цих статей, а саме за рішенням Кабінету Міністрів України. Проте наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 не є рішенням Кабінету Міністрів України, тому суд безпідставно застосував наказ та відмовив у позові.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 16.10.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24; розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою від 25.11.2024 зупинено апеляційне провадження у справі №916/3032/24 до закінчення перегляду у касаційному порядку Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду судового рішення у справі №908/1162/23.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 поновлено провадження у справі №916/3032/24.

Від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає, що позивач в період з 24.02.2022 по квітень 2022 року не мав права здійснювати господарську діяльність щодо постачання природнього газу відповідачу за договором № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021. При цьому, підписані ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» у справі акти прийманняпередачі природного газу лютий-квітень 2022 та коригуючий акт за березень 2022 складені у порушення ч. 2 ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», не створюють жодних правових наслідків та не є належними доказами, що підтверджують виконання останнім своїх зобов`язань за Договором. Приймаючи до уваги відсутність у позивача права на отримання заявлених до стягнення у період з 24.02.2022 грошових коштів та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати, підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за постачання у період з 24.02.2022, відсутні.

Від позивача надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що справи що розглядалися Верховним судом №908/1162/23 та № 910/9680/23 не є подібними ані за змістовим, ані за суб`єктним критерієм, ані за об`єктним критерієм.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія встановила наступне.

Згідно із ст.269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" та Виконавчим комітетом Голопристанської міської ради Херсонської області було укладено договір розподілу природного газу № 20-1188/21-БО-Т.

Відповідно до п. 2.1 договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 позивач передав відповідачу в період з жовтня 2021 по грудень 2022 замовлений Відповідачем обсяг (об`єм) природного газу, в тому числі по місяцях, перелік яких із зазначенням обсягу (об`єму) наведено в п. 2.1 Договору.

Підпунктами 3.5.1. - 3.5.4 договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 визначено, що Споживач зобов`язується надати Постачальнику не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом звірену копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між Оператором ГРМ та споживачем. На підставі даних отриманих від Споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів Споживача на Інформаційній платформі Оператора ГТС Постачальник готує та надає Споживачу два примірника акту приймання-передачі за відповідний період. У випадку не повернення підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від Споживача відповідно до підпункту 3.5.1, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність Споживачу, а вартість поставленого газу протягом відповідного розрахункового періоду розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього Договору.

Пунктом 5.1 договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 передбачено, що оплата за природний газ за розрахунковий період здійснюється Відповідачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: - 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу - до останнього числа місця, остаточний розрахунок здійснюється до 15-го числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу.

Згідно п.п. 7. 2., 13.1. договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та або строків оплати за пунктом 8.4 цього Договору, Споживач зобов?язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Даний Договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору.

Відповідно до п.п. 11.3. договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, збитків становить п`ять років.

Додатком №2 до договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 є заява-приєднання до умов договору розподілу природнього газу, де визначені адреси відповідача для розподілу газу: село Кардашинка, вул. Шевченко, 66-б, село Кардашинка, вул. Дніпрова, 3-б, село Мала Кардашинка, вул. Шкільна, 50-а, село Нова Збур`ївка, вул. Центральна, 155-а.

У матеріалах справи наявні акти приймання-передачі природного газу від 30.11.2021 на суму 3622,01грн, від 31.12.2021 на суму 13472,63грн, від 31.01.2022 на суму 12688,31грн, від 28.02.2024 на суму 8431,44грн, від 31.03.2022 на суму 6590,65грн, коригуючий акт приймання-передачі природнього газу від 25.04.2022 на суму 5,94грн, які не завірені та не підписані Виконавчим комітетом Голопристанської міської ради Херсонської області, однак направлені позивачем на електронну адресу відповідача - .

Згідно інформації надходження коштів на рахунок ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" відповідач сплатив вартість спожитого природного газу у період з листопада по грудень 2021 та у січні 2022 на загальну суму 29 782,95 грн.

В матеріалах справи також міститься інформація щодо остаточної алокації відборів споживачів за період з листопада 2021 року по квітень 2022 року.

Як стверджує позивач, на виконання пункту 2.1 розділу 2 Договору Постачальником було поставлено відповідачу природний газ у листопаді 2021 - 0,21880 т. м. куб. на суму 3 622,01 грн, у грудні 2021 - 0,81386 т. м. куб. на суму 13 472,63 грн, у січні 2022 - 0,76648 т. м. куб на суму 12 688,31 грн, у лютому 2022 - 0,50933 м. куб. на суму 8 431,44 грн, у березні 2022 - 0,39813 м. куб. на суму 6 584,71 грн, у квітні 2022 - 0,01425 т. м. куб. на суму 235,68 грн.

Загальна вартість поставленого природного газу становить 45 034,78 грн. Проте, відповідач не підписав та не повернув акти приймання-передачі природного газу за лютий-квітень 2022 та не оплатив вартість спожитого газу за цей період. Сума боргу за використаний природний газ складає 15 251,83 грн. Зазначена обставина підтверджується Інформацією щодо надходження коштів від АТ Ощадбанк №16/2-09/47661/2023 від 18.08.2023.

Вказані обставини стали підставою для здійснення нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат та звернення до суду з відповідним позовом.

Судова колегія звертає увагу, що скаржник не погоджується із оскаржуваним рішенням виключно в частині відмови у стягненні коштів у загальному розмірі 10 098,40 грн, із яких 6 820,39 грн основного боргу, пені у сумі 1 626,79 грн, відсотки річних у сумі 400,05 грн, інфляційні втрати у сумі 1 251,17 грн, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції переглядає зазначене судове рішення лише в межах цих вимог апеляційної скарги. В іншій частині перегляд рішення Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, відповідно до приписів частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновками Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Пунктом 1 ст.691 Цивільного Кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Положеннями ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як передбачено ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, відповідач оплатив вартість спожитого газу за листопад-грудень 2021 року та січень 2022 року на загальну суму 29 782,95 грн.

Водночас у період з лютого по квітень 2022 року оплата за поставлений природний газ не здійснювалася, зокрема за лютий 2022 року відповідно до акта приймання-передачі від 28.02.2022.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог у частині стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природний газ за лютий 2022 року у розмірі 8 431,44 грн, що не оспорюється учасниками справи.

У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 1 781,00 грн за період з 16.04.2022 по 30.04.2024, виходячи із суми заборгованості 8 431,44 грн.

Перевіривши розрахунок пені з урахуванням пункту 11.3 договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021, суд встановив його правильність та дійшов висновку про стягнення з відповідача пені у заявленому розмірі 1 781,00 грн.

Крім того, у зв`язку з несвоєчасною оплатою вартості спожитого газу позивач нарахував інфляційні втрати у сумі 1 826,79 грн за період з 01.05.2022 по 30.04.2024 та три проценти річних у сумі 516,73 грн за період з 16.04.2022 по 30.04.2024, виходячи із суми заборгованості 8 431,44 грн. Перевіривши надані позивачем розрахунки, суд встановив їх правильність, у зв`язку з чим інфляційні втрати та три проценти річних підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному заявленому розмірі.

Наразі вказані обставини не заперечуються учасниками справи, відповідач своїм правом на подання апеляційної скарги не скористався, а тому, як вже зазначалося вище, в цій частині перегляд рішення Південно-західним апеляційним господарським судом не здійснюється, відповідно до приписів частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України.

В даному випадку наявний спір стосовно заявленої позивачем позовної вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природній газ за березень-квітень 2022 року пені, інфляційних втрат та 3% річних на загальну суму 14222,92грн.

На переконання апелянта, у відповідача наявна заборгованість за період з березня 2022 року по квітень 2022 року згідно договору.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суму боргу, а також здійснені на його підставі нарахування 3% річних, інфляційних втрат та пені, з огляду на наступне.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань у даний період часу (в тому числі з березня по квітень 2022 року) місцезнаходженням відповідача є: Херсонська обл., місто Гола Пристань(пн), вул. 1 Травня, будинок 14.

Додатком №2 до договору № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 є заява-приєднання до умов договору розподілу природнього газу, де визначені адреси відповідача по поставці природнього газу, а саме: село Кардашинка, вул. Шевченко, 66-б, село Кардашинка, вул. Дніпрова, 3-б, село Мала Кардашинка, вул. Шкільна, 50-а, село Нова Збур`ївка, вул. Центральна, 155-а.

Загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому дослідженні, є факт окупації російською федерацією всієї території Скадовського району, Херсонської області, в тому числі селище Кардашинка, село Мала Кардашинка, село Нова Збур`ївка з 24.02.2022.

Тобто у період, за який позивач просить суд стягнути заборгованість за поставлений ним природний газ відповідачу (з березня по квітень 2022 року), місцезнаходженням відповідача та визначені договором № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021 об`єкти поставки природнього газу були території тимчасово окупованих селищ Херсонської області.

За визначенням ст. 93 ЦК України місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі № 908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі (до закінчення перегляду судового рішення Об`єднаною палатою у справі № 908/1162/23 суд зупиняв апеляційне провадження у справі у даній справі).

Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини другої статті 13 та частини другої статті 131 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Відповідно пунктів 1, 3 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).

Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема виснував, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Кабінет Міністрів України 06.12.2022 затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, датою окупації Мелітопольської міської територіальної громади визначено 25.02.2022.

Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

З огляду на викладене у постанові зі справи № 908/1162/23, Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові зі справи №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі № 908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.

Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень частини четвертої статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

В свою чергу, позивач не заперечує той факт, що борг за природний газ нараховано стосовно об`єктів, які розташовані на території Херсонської області за період, коли територія вже знаходилася під окупацією рф.

Відповідно до статті 13-1 Закону № 1207-VII її положення застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями.

В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями.

На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Звідси, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач в період з березня по квітень 2022 року не мав права та можливості фактично здійснювати господарську діяльність щодо постачання природнього газу відповідачу за адресами визначеними у договорі № 20-1188/21-БО-Т від 17.11.2021. Враховуючи відсутність у позивача права на отримання заявлених до стягнення грошових коштів та відсутність у відповідача кореспондованого зобов`язання їх сплачувати, відсутні підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за спожитий природній газ за березень-квітень 2022 року та нараховані на дану заборгованість пеню, інфляційні втрати та 3% річних.

З огляду на викладене, підлягають задоволенню заявлені позивачем позовні вимоги лише щодо стягнення за лютий 2022 року заборгованості у розмірі 8431,41грн, пені у розмірі 1781,00грн, три проценти річних у розмірі 516,73 грн, інфляційних втрат у розмірі 1826, 79 грн, в решті частині заявлених позовних вимог місцевим господарським судом правомірно відмовлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків, до яких дійшла колегія суддів та не доводять неправильність чи незаконність рішення, прийнятого судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного у справі судового рішення, оскільки їм вже було надано належну оцінку судом першої інстанції, вони не спростовують зроблених судом висновків.

Згідно з статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок.

Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням того, що наведені в апеляційній скарзі порушення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24.

За таких обставин, апеляційна скарга на рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 129, 269, 270, п.1 ч.1 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг" на рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 10.09.2024 у справі №916/3032/24 - залишити без змін.

Постанова в порядку статті 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення. Постанова суду є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.І. Ярош

судді Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська