ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року

м. Київ

cправа №916/7/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мамалуй О.О. - головуючий, Баранець О.М., Кролевець О.А.,

за участю секретаря судового засідання - Федорової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати"

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025

у складі колегії суддів: Богацька Н.С. - головуючий, Філінюк І.Г., Принцевська Н.М.

та на рішення господарського суду Одеської області від 16.07.2025

суддя: Волков Р.В.

у справі № 916/7/25

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати"

до Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району

про визнання недійсним повідомлення, визнання дій протиправними,

за участю представників:

від позивача: Танасогло О.М.,

від відповідача: Турченко О.В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю «Карпати» (далі ТОВ «Карпати») звернулося до господарського суду з позовом до Білгород-Дністровської квартирно-експлуатаційної частини району (далі КЕЧ), в якому просило суд визнати недійсним, з моменту підписання, повідомлення КЕЧ від 20.11.2024 щодо одностороннього розірвання укладеного між сторонами договору про вирощування сільськогосподарських культур від 19.12.2017 № 8-2017 з 31.12.2024, а також визнати протиправними дії КЕЧ щодо одностороннього розірвання договору.

Позов мотивований порушенням відповідачем принципу справедливості, добросовісності і розумності, а також пункту 7.5 договору, у зв`язку з недотриманням визначеної процедури вирішення спору. Також позивач звертав увагу, що станом на 20.11.2024 у нього була відсутня будь-яка заборгованість перед відповідачем, а тому у відповідача не виникло право на одностороннє розірвання договору.

Короткий зміст оскаржуваних рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх ухвалення

Рішенням господарського суду Одеської області від 16.07.2025, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у даній справі, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позову господарські суди попередніх інстанцій виходили з того, що протягом 2024 року позивач систематично порушував строки оплати, що відповідно до умов укладеної між сторонами додаткової угоди №2 до договору дає відповідачу право на його одностороннє розірвання.

Короткий зміст доводів та вимог касаційної скарги

Товариство з обмеженою відповідальністю "Карпати" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 та рішення господарського суду Одеської області від 16.07.2025 у справі № 916/7/25 скасувати, визнати недійсним з моменту підписання повідомлення Білгород-Дністровської КЕЧ району від 20.11.2024 щодо одностороннього розірвання Договору від 19.12.2017 № 8-2017 з

31.12.2024; визнати протиправними дії Білгород-Дністровської КЕЧ району щодо одностороннього розірвання Договору від 19.12.2017 №8-2017 з 31.12.2024.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України.

За твердженням скаржника судами попередніх інстанції допущено порушення норм процесуального права, а саме статей 86, 236-238 ГПК України щодо розгляду справи на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторона посилаються як на підставу своїх вимог, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи у їх сукупності, у зв`язку з чим суди дійшли передчасного висновку при ухваленні судових рішень у справі. Обставини на які посилаються сторони підлягають доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Скаржник зазначає також про порушення судами статей 13, 74 ГПК України без урахування висновків щодо застосування таких норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.12.2021 у справі №905/902/20, постановах Верховного Суду від 18.06.2018 у справі №922/3605/17, від 31.05.2022 у справі № 904/3242/18, від 07.06.2022 у справі №922/605/15, від 05.07.2022 у справі №904/3866/21, зокрема: здійснюючи розгляд справи суди не повною мірою виконали обов`язок щодо надання оцінки наявним матеріалам справи на предмет того, чи містяться в них дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин. В даній справі судами зазначено, що довідка Білгород-Дністровської КЕЧ свідчить про наявність порушення умов договору Товариства щодо сплати більше ніж на 2 місяця. Натомість, скаржник стверджує, що така довідка в матеріалах справи відсутня. Представлена Відповідачем довідка, щодо надходження коштів від послуг спільної діяльності не підтверджує наявність заборгованості більше ніж за два місяці. З її змісту неможливо встановити дату її виготовлення, а відомості в ній про кінцевий строк дії договору до 31.12.2024, свідчать про її складання до укладення додаткової угоди від 27.12.2022 про пролонгацію основного договору, враховуючи кінцевий строк дії договору до 2029 року.

На думку скаржника, суди в своїх рішеннях не з`ясували обставини за який період у позивача наявна прострочена заборгованість, оскільки відомості про порушення заборгованості більше ніж на два місяці матеріали справи не містять. В свою чергу позивач надав довідку від 30.12.2024 про відсутність будь-якої заборгованості за договором, враховуючи користування вказаною ділянкою з 2008 року.

Також за твердженням скаржника судами попередніх інстанції неправильно застосовано норми матеріального права ст. 651 ЦК України та ст. 188 ГК України без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №910/11397/18, від 13.09.2019 у справі №911/1433/18, від 05.09.2023 у справі № 922/2161/22.

Крім того скаржник посилається на те, що в даній справі судами встановлено обставини які мають істотне значення для правильного вирішення спору з порушенням норм статей 76, 77, 78 ГПК України, та без урахування висновку Верховного Суду щодо застосування цих норм у подібних правовідносинах, викладених у постанові від 10.04.2024 у справі № 910/10904/23.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження не підтверджена відповідною судовою практикою, а будь-які інші підстави касаційного оскарження позивачем не зазначалися та не обґрунтовувалися, доводи скаржника фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в позові та спрямовані на необхідність переоцінки доказів та встановлення інших обставин.

Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій

09.11.2015 Департаментом фінансів Міністерства оборони України видано КЕЧ Свідоцтво про реєстрацію військової частини як суб`єкта господарської діяльності у Збройних Силах, яким дозволено, зокрема такий вид господарської діяльності як вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур.

19.12.2017 між КЕЧ та ТОВ «Карпати» укладено договір про вирощування сільськогосподарських культур № 8-2017.

Відповідно до п. 2.2. договору КЕЧ має право, зокрема, отримувати від ТОВ «Карпати» плату від вирощування сільськогосподарський культур, багаторічних насаджень.

Пунктом 3.2. договору визначено, що ТОВ «Карпати» має право власності на посіви і насадження сільськогосподарський культур, на вироблену продукцію після здійснення повного розрахунку з КЕЧ відповідно до умов п. 4.2. цього договору.

Згідно з п.п. 4.1., 4.2. договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 27.12.2022) ціна Договору складає 509286,73 грн за 1 календарний рік, а саме: 9,0 % від нормативно грошової оцінки земель, визначеної п. 1.2. договору. Розрахунки з КЕЧ проводяться щомісяця рівними платежами, в строк до 10 числа календарного місяця наступного за розрахунковим, у сумі 42 440,56 грн, на яку в подальшому застосовуються норми ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Згідно з п. 4.5. Договору в редакції Додаткової угоди № 3 від 27.12.2022 сторони домовились, що ціна Договору змінюється без додаткових угод сторін у разі підвищення нормативно грошової оцінки 1 га ріллі згідно довідки Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

19.12.2018 сторони підписали додаткову угоду № 2 до Договору, якою узгодили редакцію п. 7.6. договору, за змістом якого КЕЧ має право на одностороннє розірвання договору у разі порушення граничного терміну розрахунку, визначеного п.п. 4.2., 4.3. договору, з КЕЧ більш ніж на 2 місяці поспіль. Договір у такому випадку вважається розірваним в односторонньому порядку через 30 календарних днів з дати отримання ТОВ «Карпати» письмового повідомлення (цінний лист із описом вкладення). Одностороннє розірвання Договору здійснюється в позасудовому порядку без підписання сторонами додаткової угоди.

Суди зазначили, що 20.11.2024 керівнику ТОВ «Карпати» Попазову М.З. було вручено Повідомлення КЕЧ за вих. № 1981 від 20.11.2024 про одностороннє розірвання договору з 31.12.2024, у зв`язку із наявною станом на 01.11.2024 заборгованістю у сумі 166279,37 грн, що має місце більше двох місяців поспіль.

На Повідомленні є відмітка про його отримання керівником ТОВ «Карпати» 20.11.2024.

30.12.2024 керівником ТОВ «Карпати» складено довідку, про відсутність станом на 20.11.2024 заборгованості за договором перед КЕЧ.

Поряд з цим, в матеріалах справи наявна довідка КЕЧ щодо надходження від ТОВ «Карпати» коштів у якості плати за договором.

Позиція Верховного Суду

Оцінка аргументів учасників справи і висновків місцевого господарського суду та господарського суду апеляційної інстанції

Предметом позову у цій справі є вимоги позивача про визнання недійсним Повідомлення відповідача щодо одностороннього розірвання договору, а також визнання протиправними таких дій відповідача.

Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Як правильно визначено судами, повідомлення відповідача про розірвання договору є одностороннім правочином.

Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частин 1- 3, 5, 6 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 651 ЦК зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом наведених положень закону, одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже, є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і в разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо в договорі.

Господарські суди попередній інстанцій встановили, що укладений між сторонами договір про вирощування сільськогосподарських культур містить умови щодо одностороннього розірвання такого договору. Так відповідно до п. 7.6. договору (згідно з додатковою угодою №2 від 19.12.2018), КЕЧ має право на одностороннє розірвання договору у разі порушення граничного терміну розрахунку, визначеного п.п. 4.2., 4.3. договору, з КЕЧ більш ніж на 2 місяці поспіль. Договір у такому випадку вважається розірваним в односторонньому порядку через 30 календарних днів з дати отримання ТОВ «Карпати» письмового повідомлення (цінний лист із описом вкладення). Одностороннє розірвання Договору здійснюється в позасудовому порядку без підписання сторонами додаткової угоди.

Направлене позивачу повідомлення про одностороннє розірвання договору з 31.12.2024 було обґрунтоване наявністю станом на 01.11.2024 заборгованості у сумі 166279,37 грн, що має місце більше двох місяців поспіль.

Із встановлених судами обставин вбачається, що позивачем в підтвердження відсутності заборгованості подано довідку керівника про відсутність станом на 20.11.2024 заборгованості за відповідним договором перед КЕЧ. Натомість відповідачем надано довідку щодо надходження від позивача коштів у якості плати за договором.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий господарський суд дійшов висновку, що протягом 2024 року позивач систематично порушував умови п. 4.2. Договору в частині погоджених сторонами строків оплати за Договором, зокрема за періоди лютий-березень 2024 р., травень 2024 р., серпень-вересень 2024 р., листопад 2024 р., що підтверджується Довідкою КЕЧ щодо надходження коштів від послуг спільної діяльності відповідно до Договору. Доказів своєчасного внесення плати за Договором у вказані періоди позивач не надав.

Апеляційний господарський суд, залишаючи рішення про відмову в задоволенні позову без змін, виходив з того, що оскільки позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт повного та своєчасного розрахунку з відповідачем, у відповідача були наявні всі підстави для відмови від договору в односторонньому порядку (вчинення одностороннього правочину про розірвання договору) на підставі п. 7.6. договору.

Верховний Суд вважає такі висновки судів попередніх інстанцій передчасними з огляду на таке.

Суд звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 08.10.2020 у справі №910/11397/18 (на яку також посилається скаржник) про те, що у разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору. Обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору і слід досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору у односторонньому порядку на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене, судам необхідно в кожному конкретному випадку, виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи.

Отже при вирішені спорів про визнання недійсним правочину щодо односторонньої відмови від договору необхідно з?ясувати, чи доведена фактична наявність підстав для такої односторонньої відмови.

Схожа за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.09.2019 у справі №911/1433/18, на яку також посилається скаржник, та в постанові Верховного Суду від 25.10.2023 у справі №925/1095/21.

З огляду на умови укладеного між сторонами договору про вирощування сільськогосподарських культур, право одностороннього розірвання договору виникає у відповідача у випадку порушення позивачем граничного терміну розрахунку, визначеного п. п. 4.2., 4.3. договору, більш ніж на 2 місяці поспіль.

Тобто для правильного вирішення даного спору судам слід було встановити, чи дотримано відповідачем порядок одностороннього розірвання договору, чи настали обставини, які надають відповідачу право розривати договір в односторонньому порядку, зокрема встановити: які терміни розрахунків визначені в п. п. 4.2., 4.3. договору; чи були ці терміни порушені і коли; чи було порушення термінів більш ніж на 2 місяці поспіль.

Отже суди попередніх інстанцій мали дослідити зміст повідомлення від 20.11.2024 про одностороннє розірвання Договору, з урахуванням умов Договору, дослідити підстави та наявність у відповідача права на одностороннє розірвання договору та встановити чи дійсно позивачем порушено граничний термін розрахунку, визначений п. п. 4.2., 4.3. договору, більш ніж на 2 місяці поспіль.

Беручи до уваги надану відповідачем довідку як доказ підтвердження заборгованості у позивача, господарський суд першої інстанції не дослідив її зміст належним чином, не перевірив чи може бути вона належним доказом заборгованості, чи вірно зазначено у вказаній довідці строки, визначені в п. 4.2 Договору, та чи підтверджено цією довідкою порушення граничного терміну розрахунку більш ніж на 2 місяці поспіль.

А з постанови апеляційного господарського суду взагалі не вбачається, на підставі яких доказів суд дійшов висновку про наявність у відповідача права на одностороннє розірвання договору.

Суд звертає увагу, що відповідно до п.4.2. договору, в редакції додаткової угоди № 3 від 27.12.2022, розрахунки з КЕЧ проводяться щомісяця рівними платежами, в строк до 10 числа календарного місяця наступного за розрахунковим, у сумі 42 440,56 грн, на яку в подальшому застосовуються норми ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Натомість у колонці 7 довідки відповідача, яку суд поклав в основу свого рішення, зазначено термін до якого, відповідно до умов договору, повинні надійти кошти (п. 5.2 договору), - до 10 числа розрахункового місяця, а не наступного за розрахунковим, як визначено в п. 4.2 договору.

Крім того умови п. 5.2 договору, на який міститься посилання в колонці 7 довідки відповідача, стосуються збитків, нанесених третім особам, а не строків оплати.

Скаржник стверджує, що вказана довідка не підтверджує наявність заборгованості більше ніж на два місяці.

З висновків господарського суду першої інстанції про систематичне порушення умов п. 4.2. Договору в частині погоджених сторонами строків оплати, зокрема за періоди лютий-березень 2024 р., травень 2024 р., серпень-вересень 2024 р., листопад 2024 р., також не вбачається, що порушення відбулось за більше ніж на два місяці поспіль.

Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості за укладеним між сторонами договором, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За положеннями ч. ч. 1, 3 та 4 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Так, відповідно до статті 74 ГПК України обов`язок доказування, зокрема подання доказів, покладено на сторони та інших учасників справи. Однак зазначене не позбавляє суд права витребувати у сторони докази у передбаченому статтею випадку.

Проте ухвалюючи оскаржувані судові рішення суди попередніх інстанцій не врахували зазначених вище норм та не з`ясували у світлі наведених обставин можливості застосування приписів частини четвертої статті 74 ГПК України.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 73, 74, 76, 77, 86, 236 - 238, 282 ГПК України, визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивувати відхилення або врахування кожного доказу, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Для повного і всебічного розгляду справи важливим є встановлення та аналіз сукупного зв`язку зазначених вище обставин, а їх відсутність не дає змогу розглянути спір у відповідності до вимог законодавства та встановити наявність підстав для задоволення чи відмови у задоволенні позовних вимог.

Водночас суди попередніх інстанцій не встановили та не дослідили обставин справи щодо здійснення розрахунків, наявності заборгованості та відповідно і підстав для розірвання договору в односторонньому порядку.

Відтак, доводи касаційної скарги знайшли своє часткове підтвердження.

З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили обставин, які є визначальними і ключовими у цій справі у вирішенні даного спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 300 Господарського процесуального кодексу України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій припустилися неправильного застосування приписів Господарського процесуального кодексу України стосовно всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, а у Верховного Суду відсутня процесуальна можливість з`ясувати дійсні обставини справи, що перешкоджає ухвалити нове рішення у справі, то це відповідно є підставою для їх скасування та передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду господарському суду першої інстанції слід взяти до уваги викладене, вжити всі передбачені законом заходи для всебічного, повного та об`єктивного встановлення обставин справи, прав та обов`язків сторін, і, залежно від встановленого та відповідно до вимог чинного законодавства, вирішити спір.

Оскільки у цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України судом касаційної інстанції не здійснюється.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Карпати" задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 16.07.2025 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 у справі №916/7/25 скасувати.

Справу №916/7/25 направити на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. О. Мамалуй

Судді О. М. Баранець

О. А. Кролевець