ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 рокум. ОдесаСправа № 916/598/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Діброви Г.І.

суддів: Принцевської Н.М., Поліщук Л.В.

секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:

від прокуратури-Ленченко О.О., на підставі посвідчення;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса-Колесніков І.Л., на підставі ордеру;

від Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області- не з`явився;

від ОСОБА_1 , м.Одеса не з`явився;

від Громадського об`єднання автолюбителів «ВІКТОРІЯ-1», смт. Таїрове, Одеської області-не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року, суддя першої інстанції Рога Н.В., повний текст складено та підписано 24.07.2025 року.

у справі № 916/598/25

за позовом Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_1 , м. Одеса, Громадське об`єднання автолюбителів «ВІКТОРІЯ-1», смт. Таїрове, Одеської області

про скасування державної реєстрації права власності та звільнення земельної ділянки

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.

У лютому 2025 року Керівник Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса про скасування державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 57 кв. м, основною площею 40,4 кв. м, допоміжною площею 16,6 кв. м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна: 101, та про звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди - нежитлової будівлі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор, посилаючись на наявність у нього законних підстав для представництва інтересів держави, зазначив, що згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором 22.08.2019 прийнято рішення № 48347143 та зареєстровано право приватної власності на нежитловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , за Самодуровою В.В. Підставою для реєстрації права власності державним реєстратором зазначено наступні документи: довідка про резервування у Реєстрі поштового обслуговування, серія та номер 07/65001-1153, видана 19.08.2019 видавник ОД АТ «Укрпошта»; договір оренди земельної ділянки, серія та номер 1299, виданий 28.03.2003, видавник: приватний нотаріус Куркан Н.Ф.; довідка про зведення об`єкту, серія та номер: 46, видана 26.07.2019, видавник: Громадське об`єднання автолюбителів «Вікторія»; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 31.07.2019, видавник: ФОП Довганюк Н.В.

В подальшому, 10.09.2019 державним реєстратором прийнято рішення (індексний номер 48610582) про державну реєстрацію переходу права власності на нежитлову будівлю загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) від Самодурової В.В. до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса на підставі протоколу, серія та номер: 1, виданий 28.08.2019, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса, акту прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 30.08.2019, видавник: Самодурова В.В. та Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса, документи щодо повноваження уповноваженої особи, серія та номер: б/н, видавник: Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» та інші.

Проте, на твердження прокурора, внаслідок безпідставної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості (тимчасову споруду, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101), що розміщена на земельній ділянці комунальної форми власності, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, яка використовується без погодження із власником земельної ділянки та без відповідних погоджувальних і дозвільних документів, порушено право власника земельної ділянки - Таїровської територіальної громади в особі Таїровської селищної ради щодо користування, володіння, розпорядження земельною ділянкою під тимчасовою спорудою.

Прокурор зазначає, що у технічному паспорті, виданому ФОП Довганюк Н.В. 31.07.2019, що доданий державним реєстратором до реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна № 101, зазначено, що роком спорудження/реконструкції будівлі є 1991 рік. Тип об`єкта - гараж. Також вказано, що основний конструктивний елемент фундаменту під нежитловим гаражем літ. «А» - бетон; основний конструктивний елемент стін - цегла, покрівля - шифер.

При цьому, ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими, відповідно до законодавства, здійснювалося ведення погосподарського обліку.

Так, вказаною нормою Закону визначено звужене коло об`єктів, для яких передбачено спрощений порядок реєстрації, до яких віднесено індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них.

Таким чином, на думку прокурора, враховуючи, що в зазначеному технічному паспорті об`єктом побудови визначено гараж, для якого не передбачено спрощений порядок реєстрації, тому підстави державної реєстрації таких об`єктів визначені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Також прокурор зазначив, що листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради №01-6/224-пр від 16.08.2023 прокуратуру повідомлено про те, що за адресою: м.Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, за участі Київської районної адміністрації Одеської міської ради, проведено комісійне обстеження, за результатами якого складено Акт обстеження об`єкта містобудування та встановлено, що за вказаною адресою знаходиться тимчасова споруда (одноповерхова), загальною площею 28,5 кв. м, яка експлуатується як заклад громадського харчування. Факту виконання будівельних робіт не зафіксовано. З доданих матеріалів фотофіксації вбачається, що дана тимчасова споруда є тією ж тимчасовою спорудою, на яку Департаментом архітектури та містобудування Одеської міської ради видано паспорт прив`язки № 01-08/1042, виданий 01.09.2017 за адресою м. Одеса, вул.Ільфа і Петрова, 55 (напроти), замовник - ФОП Григоращенко М.В.

Таким чином, на твердження прокурора, за адресою місцезнаходження зареєстрованого спірного об`єкта нерухомого майна здійснювалась підприємницька діяльність з розміщенням для цього тимчасової споруди.

Як зазначає прокурор, відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.09.2019 № 358 «Про демонтаж тимчасових споруд» вирішено вжити заходи з демонтажу пересувної тимчасової споруди за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55, суб`єкт господарювання - ФОП Григоращенко М.В.

У подальшому, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.04.2023 № 122 «Про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.09.2019 № 358 «Про демонтаж тимчасових споруд» внесено зміни та виключено з додатку до зазначеного рішення пункт 1 у Київському районі (м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55).

Прокурор зазначає, що порівнянням отриманих копій матеріалів паспорту прив`язки на групу тимчасових споруд за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти) та Акту обстеження об`єкту, розташованого за адресою: м. Одеса. вул. Ільфа і Петрова, 94 встановлено, що споруди за вказаними адресами є одним і тим самим об`єктом, а схема розміщення нежитлової будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП Довганюк Н.В., повністю співпадає з планом групи ТС та візуалізацією об`єкту паспорта прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд (заміна існуючих) - павільйони (загальна площа твердого покриття 59,58 кв. м), що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти).

Крім того, для державної реєстрації реєстратору також подано довідку про резервування у Реєстрі поштового обслуговування серія та номер: 07/65001-1153, видану 19.08.2019, видавник: ОД АТ «Укрпошта», якою зарезервовано до 16.02.2020 у реєстрі поштового обслуговування Одеської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» поштової адреси об`єкту, як самостійної поштової одиниці.

На твердження прокурора, належним документом, який би підтверджував присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси, в даному випадку, може бути лише рішення Виконавчого комітету Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області, оскільки оспорюваний об`єкт знаходиться у межах території, на яку поширюються її повноваження (згідно з ч. 5 ст. 26-3 Закону України Про регулювання містобудівної діяльності та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 690 «Про затвердження Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна»).

Прокурор також посилається на відповіді Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.12.2023 за №2715/01-11, Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 05.01.2024 за № 14-11.1-31 та зазначає, що вказана адреса, а саме: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, самовільно використана заявником та внесена державним реєстратором до Державного реєстру прав з порушеннями вимог чинного законодавства, без її присвоєння в установленому порядку та без надання підтверджуючих документів, які вимагаються п. 42 Порядку реєстрації, як обов`язковий документ для державної реєстрації права власності.

Також, для державної реєстрації подана довідка про зведення об`єкту, серія та номер: 46 від 26.07.2019, видана Громадським об`єднанням автолюбителів «Вікторія-І», у якій зазначено, що ОСОБА_1 є членом Громадського об`єднання автолюбителів «Вікторія-І» (код 20963076) та їй нібито, належить нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, площею 57,0 кв. м, що розташоване на земельній ділянці, що перебуває у користуванні ГОА «Вікторія-І» на підставі договору оренди.

Проте, на думку прокурора, наведена довідка не є належним доказом року побудови спірного об`єкта нерухомого майна та, тим більше, доказом проведення будівництва конкретним суб`єктом.

Таким чином, прокурор вважає, що за наведених обставин у державного реєстратора були відсутні підстави для державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомого майна як на об`єкт, закінчений будівництвом до 05.08.1992 року.

Згідно вищевказаної довідки, нежитлову будівлю зведено за погодженням ГОА «Вікторія-І» у межах земельної ділянки, що перебуває у користуванні ГОА «Вікторія-І» на підставі договору оренди земельної ділянки від 08.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., зареєстрованого в реєстрі за № 1299 від 29.03.2003, строком на 49 років. Зазначений договір оренди також було надано для державної реєстрації об`єкта нерухомості.

Але, як зазначає прокурор, з листа Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради №01-19/1370 від 30.08.2023, витягу з Реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що право власності або користування (оренди) на земельну ділянку за адресою: м. Одеси, вул. Ільфа і Петрова, 94 за жодною особою не зареєстровано, земельна ділянка під вказаним об`єктом не сформована, з листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області № 10-15-0.3-3661/2-23 від 22.08.2023, вбачається, що за інформацією Відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, за наявних Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 31.12.2012 не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (з урахуванням дробів та літер).

При цьому, згідно Акту № 92 обстеження (перевірки) земельної ділянки від 12.12.2024, проведеного державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель відділу правової експертизи та земельного контролю юридичного управління Таїровської селищної ради, земельна ділянка за вказаною адресою, а саме: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова,94, не сформована, відомості в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про земельну ділянку відсутні. Спірна будівля розташована на території автостоянки ГОА «Вікторія», праворуч від в`їзду, частина на фасаді вул. Ільфа і Петрова.

Враховуючи вищевикладене, прокурор стверджує, що земельна ділянка під спірним об`єктом за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 є комунальною власністю, тобто, ділянка перебуває у власності територіальної громади в особі Таїровської селищної ради, та під забудову не передавалась жодній фізичній чи юридичній особі, документи дозвільного/декларативного характеру на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за вищевказаною адресою не видавались, натомість, видавався паспорт прив`язки на тимчасову споруду за цією адресою, строк дії якого сплинув. Таким чином, прокурор вважає, що ОСОБА_1 земельну ділянку під спірним об`єктом ні у власність, ні у користування не отримувала, а ГОА «Вікторія-І» не є власником чи розпорядником землі під спірним об`єктом.

Як зазначає прокурор, з документів електронної реєстраційної справи за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна № 101 державному реєстратору не подано жодного документу, передбаченого ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Враховуючи вищевикладене, прокурор дійшов висновку, що нежитлової будівлі загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, ніколи не існувало як об`єкту нерухомого майна, а речові права на тимчасову споруду не підлягають державній реєстрації.

Водночас, прокурор зазначає, що на підставі установчого рішення засновника №1 Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса від 28.08.2019, громадянка ОСОБА_1 прийняла рішення про створення Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса за рахунок власного нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі, розташованої за адресою: вул. Ільфа і Петрова, буд.94 у м. Одесі, загальною площею 57 кв.м, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101, та призначила директором цього товариства Григоращенко Марину Володимирівну (особа, якій Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради 01.09.2017 видано паспорт прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд (заміна існуючих) - павільйони (загальна площа твердого покриття 59, 58 кв. м) за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти).

Прокурор вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса за результатом нікчемного правочину не набуло прав власності на нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Таким чином, враховуючи, що державна реєстрація права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» на нежитлове приміщення загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, як на нерухоме майно, була здійснена незаконно, а зазначене майно не є нерухомим, прокурор вважає, що така державна реєстрація підлягає скасуванню із закриттям відповідного розділу Державного реєстру.

З урахуванням всього викладеного вище, з метою усунення перешкод Таїровській селищній раді у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, на думку прокурора, наявні підстави для скасування державної реєстрації права приватної власності на об`єкт - нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості, площею 57 кв. м, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна 101, а також звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки комунальної власності, розміщеної під цим об`єктом, шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року у справі №916/598/25 (суддя Рога Н.В.) у задоволенні позову керівника Чорноморської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса про скасування державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 57 кв. м, основною площею 40,4 кв. м, допоміжною площею 16,6 кв. м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна: 101, та про звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди - нежитлової будівлі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94, відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог прокурора, місцевий господарський суд дійшов висновку, що:

у державного реєстратора як при первинній реєстрації права власності ОСОБА_1 , так і при державній реєстрації переходу права власності на нежитлову будівлю загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеси, вул. Ільфа і Петрова, 94 (нова назва АДРЕСА_1 ) до Товариства з обмеженою відповідадльністю «МАРІНЕ» були відсутні підстави для відмови у такій реєстрації;

твердження прокурора, що земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомого майна не передавалась у власність чи користування жодній фізичній та юридичній особі, спростовується доказами, долученими до позовної заяви;

прокурором не надано належних доказів на підтвердження того, що два вищезазначені об`єкти, а саме, група тимчасових споруд за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти) та нежитловий будинок за адресою: м. Одеса, Ільфа і Петрова, 94, є одним і тим самим об`єктом (наприклад, експертного висновку), а його доводи ґрунтуються на припущеннях;

позовна вимога про звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди - нежитлової будівлі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), по-перше, є похідною від вимоги про скасування державної реєстрації права приватної власності, по-друге, стосується неіснуючого (на думку прокурора) об`єкту нерухомості, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса з рішенням Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року не погодився, тому звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просив суд рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року у справі №916/598/25 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги прокурора задовольнити у повному обсязі, вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального і процесуального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи.

Зокрема, в апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на обставини, визначені ним в позовній заяві, наголошує, що:

вказана адреса, а саме: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 самовільно використана Самодуровою В.В. та внесена державним реєстратором до Державного реєстру прав з порушеннями вимог чинного законодавства, без її присвоєння в установленому порядку та без надання підтверджуючих документів, які вимагаються п. 42 Порядку реєстрації, як обов`язковий документ для державної реєстрації права власності;

посилання суду першої інстанції на правовий висновок Вищого адміністративного суду України по справі № 826/5/15 в частині належності як доказу присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна довідки про резервування у Реєстрі поштового обслуговування, серія та номер 07/65001-1153, видана 19.08.2019, видавник ОД АТ «Укрпошта», є безпідставним, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені тільки у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких же норм права;

на території міста Одеси присвоєння адреси об`єктам нерухомого майна здійснюється районними державними адміністраціями на підставі довідки про резервування адреси;

земельна ділянка під спірним об`єктом за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 є комунальною власністю, тобто, ділянка перебуває у власності територіальної громади в особі Таїровської селищної ради та під забудову не передавалась жодній фізичній чи юридичній особі, а також документи дозвільного/декларативного характеру на виконання будівельних робіт, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів за вищевказаною адресою не видавались, що і було підтверджено інформацією уповноважених органів;

земельна ділянка під спірним об`єктом під забудову Самодуровій В.В., а в подальшому Товариству з обмеженою відповідальністю «Маріне», не передавалась;

візуальним співставленням даних паспорту прив`язки групи тимчасових споруд, виданого Фізичній особі - підприємцю Григоращенко М.В., фотофіксацією вказаної групи ТС, актом обстеження з даними технічного паспорту ФОП Довганюк Н.В. на гараж, необхідно прийти до висновку, що споруди за вказаними адресами являються одним і тим самим об`єктом, а схема розміщення нежитлової будівлі, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП Довганюк Н.В., повністю співпадає з планом групи ТС та візуалізацією об`єкту паспорта прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд (заміна існуючих) павільйони (загальна площа твердого покриття 59,58 кв. м) розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти):

різниця у площі у вказаних документах, є несуттєвою та не вказує на їх взаємосуперечливий характер, та не впливає на загальний висновок, оскільки належними документами підтверджено, що це стосується однієї споруди;

висновок суду про те, що на підтвердження викладених доводів прокурором на надано висновок експерта є також передчасним та не відповідає положенням ст. 99 Господарського процесуального кодексу України;

використана третьою особою довідка про резервування поштової адреси (м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 94) безумовно суперечила положенням договору оренди земельної ділянки, серія та номер 1299 від 28.03.2003, укладеного між Овідіопольською РДА та Громадським об`єднанням автолюбителів «Вікторія-1», згідно якого орендована земельна ділянка знаходиться за адресою: Таїровська селищна рада, вул. Ільфа та Петрова;

судом першої інстанції порушені вимоги ст. 73, 76-78, 86 Господарського процесуального кодексу України під час оцінки наданих доказів по справі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року у справі № 916/598/25, справу призначено до судового розгляду на 23.10.2025 року.

Судове засідання 23.10.2025 року по справі №916/598/25 за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року у справі № 916/598/25, не відбулось, у зв`язку з тим, що суддя зі складу колегії суддів, яка не є суддею-доповідачем, Принцевська Н.М., відповідно до наказу в.о. голови суду від 15.10.2025 року №290-в перебувала у відрядженні з 23.10.2025 по 26.10.2025.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 року розгляд справи за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року у справі № 916/598/25 призначено на 15.01.2026.

29.09.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса надійшов відзив (вх. №3354/25/Д2), у якому відповідач просив суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Разом з тим, колегія суддів залишає вищезазначений відзив без розгляду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України поновленим може бути процесуальний строк, встановлений законом. За ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. У ч. 4 ст. 294 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу. Отже, строк на подання відзиву на апеляційну скаргу встановлюється не законом, а судом, а тому може бути продовженим, а не поновленим.

Оскільки відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса подане відповідачем поза межами встановленого судом строку (до 04 вересня 2025 за ухвалою суду) та відповідач не просить продовжити строк на подання відзиву в силу вимог ч. 2 ст.119 Господарського процесуального кодексу України, то суд апеляційної інстанції залишає цей відзив без розгляду, як такий, що поданий після закінчення встановленого судом процесуального строку без клопотання про його продовження (див. також постанови Верховного Суду від 12.06.2024 у справі № 922/2060/23, від 01.08.2022 у справі № 910/16784/20).

09.10.2025 року через підсистему «Електронний суд» до Південно-західного апеляційного господарського суду від Чорноморської окружної прокуратури надійшла відповідь на відзив (вх. № 3354/25/Д3). Колегія суддів зазначає, що оцінка вказаній відповіді на відзив також не надається, оскільки відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса, судом апеляційної інстанції залишено без розгляду.

Інші учасники справи своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзиви на апеляційну скаргу в строк, визначений ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду про відкриття апеляційного провадження у справі, не надали, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні прокурор підтримав свої доводи та вимоги апеляційної скарги з мотивів, що викладені письмово, просив суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасувати, апеляційну скаргу задовольнити.

Представник відповідача просив суд апеляційної інстанції залишити без задоволення апеляційну скаргу прокурора, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином про що свідчить довідка про доставку до їх електронних кабінетів шляхом направлення ухвали суду про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду, про причини неявки в судове засідання суд апеляційної інстанції не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань процесуального характеру суду апеляційної інстанції не надали.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема Іззетов проти України, Пискал проти України, Майстер проти України, Субот проти України, Крюков проти України, Крат проти України, Сокор проти України, Кобченко проти України, Шульга проти України, Лагун проти України, Буряк проти України, ТОВ ФПК ГРОСС проти України, Гержик проти України суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З урахуванням викладеного, оскільки судом апеляційної інстанції було створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, учасники справи мали можливість подати всі необхідні клопотання та заяви, висловити свої позиції щодо суті спору та вимог і доводів апеляційної скарги, а затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, що прийняли участь в засіданні суду, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників інших учасників справи.

Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши пояснення присутніх представників сторін, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 24.07.2025 року у справі №916/598/25 не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області, Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.08.2019 за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова ( зараз вул. Сім`ї Глодан ), 94, зареєстровано право власності Самодурової Віри Володимирівни на нежитлову будівлю загальною площею 57 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101.

Підставою державної реєстрації зазначено наступні документи: довідка про резервування у реєстрі поштового обслуговування, серія та номер 07/65001-1153, видана 19.08.2019, видавник ОД АТ «Укрпошта»; договір оренди земельної ділянки, серія та номер 1299, виданий 28.03.2003, видавник: приватний нотаріус Куркан Н.Ф.; довідка про зведення об`єкту, серія та номер: 46, видана 26.07.2019, видавник: Громадське об`єднання автолюбителів «Вікторія»; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 31.07.2019, видавник: ФОП Довганюк Н.В.

10.09.2019 державним реєстратором прийнято рішення (індексний номер 48610582) про державну реєстрацію переходу права власності на нежитлову будівлю загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (рестраційний номер об?єкта нерухомого майна 101) від Самодурової В.В. (рнокип НОМЕР_1 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» () на підставі протоколу, серія та номер: 1, виданий 28.08.2019, видавник: ТОВ «МАРІНЕ», акту прийому-передачі, серія та номер: б/н, виданий 30.08.2019, видавник: ОСОБА_1 та ТОВ «МАРІНЕ», документи щодо повноваження уповноваженої особи, серія та номер: б/н, видавник: ТОВ «МАРІНЕ» та інші.

З технічного паспорту, виготовленого 31.07.2019 ФОП Довганюк Н.В., вбачається, що гараж літ. «А», площею 57,0 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , побудований до 05.08.1992, а саме 1991. Також вказано, що основний конструктивний елемент фундаменту під нежитловим-гаражем літ. «А» - бетон; основний конструктивний елемент стін - цегла, покрівля - шифер.

З довідки про резервування у Реєстрі поштового обслуговування Одеської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» поштової адреси об`єкту, як самостійної поштової одиниці від 19.08.2019 № 07/65001- 1153, виданої 19.08.2019, видавник: ОД АТ «Укрпошта», вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 про резервування у Реєстрі поштового обслуговування Одеської дирекції акціонерного товариства «Укрпошта» поштової адреси об`єкту, як самостійної поштової одиниці від 16.08.2019 року адресу: м.Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 зареєстровано у поштовому реєстрі Одеської дирекції акціонерного товариства «Укпошта» строком до 16.02.2020 року.

З довідки від 26.07.2019 №46, яка видана Громадським об?єднанням автолюбителів «Вікторія» вбачається, що ОСОБА_1 є членом Громадського об?єднання автолюбителів «Вікторія-І» (код 20963076) та їй належить нежитлове приміщення, розташоване за адресою: м. Одеси, вул. Ільфа і Петрова, 94, площею 57,0 кв. м, що розташоване на земельній ділянці, що перебуває у користуванні ГОА «Вікторія-І» на підставі договору оренди земельної ділянки від 08 березня 2003 року термін дії 49 років, якій посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районого нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., зареєстровано в реєстрі №1299 від 28 березня 2003 року.

З розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації про надання земельної ділянки несільськогосподарського призначення в оренду ГОА «Вікторія-1» від 07.03.2003 року №158 вбачається, що надано Громадській організації автолюбителів «ВІКТОРІЯ-1» в довгострокову оренду терміном на 49 років земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 0,77 га, що знаходиться за межами населених пунктів на території Таїровської селишної ради, вул. Ільфа і Петрова (надалі - земельна ділянка) для розміщення автостоянки; встановлено орендну плату за користування земельною ділянкою в розмірі 50 п`ятдесяті копійок за 1 (один) м2 в рік, сума якої, виходячи із загальної площі земельної ділянки становить 3850 грн. в рік і підлягає щомісячному перерахуванню (протягом 30 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного місяця) на спеціальний бюджетний рахунок ВДК в Овідіопольському районі №0364 в УДК в Одеській області, МФО 828011. кол 2508650. код бюджетної класифікації платежа 13050200, код одержувача платежа (за оренду землі: для Таїровської селищної ради).

Договором оренди земельної ділянки від 28.03.2003 року передбачено, що Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області в особі першого заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_2 , діючого на підставі розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 07.03.2003 року 158, надалі-орендодавець та Громадське об`єднання автолюбителів "ВІКТОРІЯ -І", на підставі Статуту, зареєстрованого Овідіопольською райдержадміністрацією Одеської області 15.07.1993 року за №735, в особі голови ради ДИСМАН СЕМЕНА АБРАМОВИЧА, діючого на підставі Статуту, та протоколу загальних зборів засновників за №4 від 24.09.1992 далі - орендар, склали цей договір про таке:

Орендодавець надає, а орендар приймає в довгострокове користування на умовах оренди земельну ділянку, яка знаходиться на території Таїровської сищної ради, вул. Ільфа і Петрова, (за межами населених пунктів), Овідіопольського району Одеської області, згідно плану, що додається. Земельна ділянка виділена в натурі ( на місцевості) у встановленому законом порядку. В оренду передається земельна ділянка загальною плошею 0,77 га. Земельна ділянка передається в оренду по акту прийому-передачі, який оформляється в строк не пізніше семи днів з моменту набуття чинності даного договору. (п.1 договору).

Земельна ділянка передається для розміщення автостоянки. Орендар за згодою орендодавця та з дотриманням відповідних державних норм і правил має право за згодою орендодавця зводити будівлі та споруди, проводити поліпшення стану земельної ділянки з метою ефективного користування нею за обраним видом використання. Договір укладається на термін - 49 років, починаючи з дати його укладення. (п.2.1.2.2 договору).

З акту прийому - передачі об`єкта нерухомості, що передається засновником в якості внеску до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» від 30 серпня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 , - засновник (учасник) Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» та Товариство з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» в особі директора Григоращенко Марини Володимирівни, іменоване в подальшому «Товариство», склали цей акт приймання-передачі про наступне: відповідно до рішення засновника №1 від 28 серпня 2019 року засновник передає, а Товариство приймає в якості внеску до статутного капіталу Товариства наступне нерухоме майно: нежитлова будівля, розташована у будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 57 кв.м., реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна - 101. Право власності на об`єкт нерухомості переходить до Товариства з моменту державної реєстрації цього права, у відповідності до норм діючого законодавства України.

З листа Департаменту архітектури та містобудування Одеської міської ради (лист № 01-15/208 від 09.08.2023) вбачається, що 01.09.2017 Управлінням видано паспорт прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд (заміна існуючих) - павільйони (загальна площа твердого покриття 59,58 кв. м), реєстраційний № 01-08/1042, виданий 01.09.2017 за адресою м. Одеса, вул Ільфа і Петрова, 55 (напроти), Київський район, замовник ФОП Григоращенко М.В. Термін дії зазначеного паспорту - до 18.08.2019, його дія не продовжувалась. Також надано копію вищевказаного паспорта прив`язки ТС №01-08/1042 - стаціонарної тимчасової споруди - павільйону.

З висновку Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради від 18.08.2017 року (№0113/1595/1/в), який адресований ФОП Григоращенко М.В. та Управлінню архітектури та містобудування Одеської міської ради, вбачається, що відповідно до пункту 7:3 Додатку до «Правил розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності у м. Одесі», затверджених рішенням Одеської міської ради від 09.10.2013 № 3961-VI, Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради підтверджує можливість установки тимчасової споруди та укладення договору на право тимчасового користування місцем для розміщення тимчасової споруди за вказаною в таблиці адресою та товарною спеціалізацією згідно вимогам чинного законодавства щодо товарної спеціалізації, за умови наявності паспорту прив`язки, виданого Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради. Найменування суб`єкта господарювання є ФОП Григоращенко М.В.; адреса розташування тимчасової споруди-м.Одеса, вул.Ільфа і Петрова, 55; площа забудови тимчасової споруди - 59, 58 кв.м; вид тимчасової споруди-група стаціонарних ТС; товарна спеціалізація- непродовольча група товарів; режим роботи- з 9.00 до 21.00; термін дії договору, що пропонується- два роки.

З листа КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради за №2822/03.01-09 від 04.09.2023 вбачається, що станом на 31.12.2012 інформація про зареєстроване право власності на об?єкти нерухомого майна за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, а також інвентаризаційно-реєстраційна справа на об?єкт нерухомого майна за вказаною адресою відсутня.

Листом Управління державного архітектурно-будівельного контролю OMP №01-6/224-пр від 16.08.2023 прокуратуру повідомлено, що за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 за участі Київської районної адміністрації ОМР проведено комісійне обстеження, за результатами якого складено акт обстеження об?єкту містобудування та встановлено, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно нежитлова будівля площею 57,0 кв.м за адресою м.Одеса, вул.Ільфа та Петрова, 94 належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Маріне». Підставою реєстрації є договір оренди землі від 28.03.2003 №1299, довідка про зведення об`єкту №46 від 26.07.2019 року, видана ГОА «Вікторія-І», технічний паспорт №б/н від 31.07.2019 року.

В акті зазначено, що за вказаною адресою знаходиться тимчасова споруда (одноповерхова), загальною площею 28.5 кв.м, яка експлуатується, як заклад громадського харчування. Факту виконання будівельних робіт не зафіксовано. З матеріалів фотофіксації вбачається, що дана тимчасова споруда є тією ж тимчасовою спорудою, на яку Департаментом архітектури та містобудування ОМР видано паспорт прив?язки № 01-08/1042, замовник - ФОП Григоращенко М.В. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.09.2019 № 358 «Про демонтаж тимчасових споруд», вирішено вжити заходи з демонтажу пересувної тимчасової споруди за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55, суб`єкт господарювання - ФОП Григоращенко М.В. У подальшому, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 27.04.2023 №122 «Про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.09.019 № 358 «Про демонтаж тимчасових споруд» внесені зміни, виключивши з додатку до зазначеного рішення пункт 1 у Київському районі (м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55).

В матеріалах справи також є: відповіді Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 26.12.2023 №2715/01-11, останньою розпорядження про надання або зміну адреси - м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (з дробами та літерами) в Київській районній адміністрації Одеської міської ради, не приймалось; відповіді Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 05.01.2024 за №14-11.1-31 в перевірених документах Київської районної адміністрації Одеської міської ради за 2001-2013, розпорядження щодо присвоєння або зміну поштової адреси: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (з дробами та літерами), не знайдено, лист Департаменту земельних ресурсів Одеської міської ради №01-19/1370 від 30.08.2023, про те, що право власності або користування (оренди) на земельну ділянку за адресою: м. Одеси, вул. Ільфа і Петрова, 94 за жодною особою не зареєстровано, земельна ділянка під вказаним об?єктом не сформована.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру в Одеській області №10-15-0.3-3661/2-23 від 22.08.2023, за інформацією Відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держтеокадастру в Одеській області, за наявних Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі станом на 31.12.2012, не зареєстровано право власності (користування) на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94 (з урахуванням дробів та літер).

Згідно Акту № 92 обстеження (перевірки) земельної ділянки від 12.12.2024, проведеного державним інспектором з контролю використанням та охороною земель відділу правової експертизи та земельного контролю юридичного управління Таїровської селищної ради, встановлено, що земельна ділянка за вказаною адресою, а саме: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова,94, не сформована, відомості в Державному земельному кадастрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про земельну ділянку відсутні. Спірна будівля розташована на території автостоянки ГО автолюбителів «Вікторія», праворуч від в?їзду, частина на фасаді вул. Ільфа і Петрова.

Інших належних та допустимих доказів щодо спірних правовідносин, які виникли між сторонами у даній справі, матеріали справи не містять.

Предметом спору у даній справі є встановлення обставин на підтвердження або спростування підстав для скасування державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 57 кв.м, основною площею 40,4 кв. м, допоміжною площею 16,6 кв. м, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94, шляхом внесення до Державного реєстру запису про відсутність права із закриттям розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна: 101, та про звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди - нежитлової будівлі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції.

Перш ніж здійснювати оцінку правомірності оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги по суті позовних вимог, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія перевіряє підставність представництва прокурором інтересів держави.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зазначене конституційне положення встановлює обов`язок органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень.

Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 01.04.2008 №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Відповідно до пункту 3 статті 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру», прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у даній справі №916/598/25 звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області.

Абзацом 1 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців 1- 3 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи його законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

Відповідно до абзацу 2 частини 5 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №826/13768/16, від 05.03.2020 у справі №9901/511/19, від 26.05.2020 у справі №912/2385/18, від 06.07.2021 у справі №911/2169/20, від 21.06.2023 у справі №905/1907/21).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази про вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами 3 і 4 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі №483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі №633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі №905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі №912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини 3 та 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», серед іншого, встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто, визначений частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.

Велика Палата Верховного Суду також неодноразово зазначала, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування.

Так, відповідно до ст. 7 Конституції України, в Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування. Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та Їх виконавчі органи (ч. 1, 3 ст. 140 Конституції України).

Таким чином, місцеве самоврядування є одним із проявів здійснення народом, у формі територіальної громади, влади, яка, в свою чергу, не належить до жодної із гілок державної влади, що характеризується самостійністю у вирішенні певного кола питань.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами. При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (ст. 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 1, 4, 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22.12.2022 року у справі № 904/123/22, органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території.

Так, ч. 1, 2 ст. 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Обласні та районні ради затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку відповідних областей і районів та контролюють їх виконання; затверджують районні і обласні бюджети, які формуються з коштів державного бюджету для їх відповідного розподілу між територіальними громадами або для виконання спільних проектів та з коштів, залучених на договірних засадах з місцевих бюджетів для реалізації спільних соціально-економічних і культурних програм, та контролюють їх виконання; вирішують інші питання, віднесені законом до їхньої компетенції.

В той же час, відповідно до ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відтак, саме Таїровська селищна рада, і як орган місцевого самоврядування, з огляду на зазначені вище норми законодавства, і як власник земельної ділянки комунальної власності, є тим органом місцевого самоврядування, уповноваженим здійснювати відповідні функції у зазначеній сфері суспільних відносин, в силу Закону, - ефективного здійснення контролю у сфері землекористування, шляхом вжиття заходів, спрямованих на відновлення прав громади.

У позовній заяві прокурор вказав, що Чорноморською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області 20.06.2024 №63-3972ВИХ-24, 25.07.2024 №63-4618ВИХ-24, 18.11.2024 №63-7024ВМХ-24 направлено запити про необхідність повідоми про вжиті заходи реагування у зв`язку із самочинним будівництвом об`єкту нерухомості та вибуттям із комунальної власності Таїровської територіальної громади земельної ділянки площею 57 кв.м., за адресою м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94.

За результатом розгляду вказаних запитів, як вбачається з листа Таїровської селищної ради №2085/02-07 від 08.08.2024, останньою повідомлено прокуратуру про відсутність в селищній раді інформації про реєстрацію дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт на вказаній у запиті земельній ділянці.

В листі від 28.11.2024 року №3204/02-07 Таїровська селищна рада повідомила окружну прокуратуру, що нею вживаються заходи щодо збору інформації відносно об`єкту нерухомості , з метою подальшого пред`явлення позовної заяви до суду.

Листом від 25.12.2024 року за №3203/02-07 Таїровська селищна рада направила на адресу окружної прокуратури акт обстеження земельної ділянки, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова,94, проте про вжиті заходи з метою усунення виявлених порушень, в тому числі, шляхом звернення з відповідним позовом до суду, не повідомила. Тобто, як зазначив прокурор, позивач фактично самоусунувся від самостійного захисту власних майнових інтересів, жодних заходів з метою відновлення порушеного права не вжив, до суду із відповідним позовом не звертався.

Зважаючи на викладене та те, що прокурором в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» Таїровську селищну раду листом Окружної прокуратури міста Чорноморська від 24.01.2025 року №63-540вих-25 було належним чином повідомлено про пред`явлення позову в інтересах держави в особі Таїровської селищної ради, оцінивши надані прокурором докази на підтвердження підстав для представництва ним інтересів держави у даному випадку, судова колегія вважає, що прокурор належним чином обґрунтував правові підстави для представництва інтересів держави в суді в особі органу місцевого самоврядування для здійснення такого захисту в спірних правовідносинах.

Щодо суті позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1,2 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

За приписами ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень являє собою офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення, меліоративні мережі, складові частини меліоративної мережі. Не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.

Пунктом 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Разом з тим, сама по собі державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (зокрема, пункт 123 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 р. у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Державна реєстрація права власності не породжує права власності, в силу державної реєстрації право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.

Відповідна правова позиція щодо відсутності самостійного правовстановлювального характеру державної реєстрації узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах: Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09.02.2018 у справі № 906/538/16 та від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14; Об`єднаної Палати Верховного Суду від 24.01.2020 у справі № 910/10987/18; Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13 та від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 ( в редакції станом на момент проведення первинної реєстрації права власності) (надалі - Порядок) визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна (п 1 Порядку).

Відповідно до пунктів 40 та 41 Порядку № 1127 державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються: 1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; 2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; 4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність); 5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів. У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

У п. 6 Порядку закріплено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав (п. 7 Порядку).

Згідно з п. 18 Порядку за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав (п. 19 Порядку).

Після внесення відомостей до Державного реєстру прав державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення зазначеного Реєстру з урахуванням строку державної реєстрації, за який сплачено адміністративний збір, формує витяг з нього про державну реєстрацію прав, який розміщується на веб-порталі Мін`юсту для доступу до нього заявника з метою перегляду, завантаження і друку (п. 22 Порядку).

Вищезазначені пункти Порядку кореспондуються із нормами, закріпленими в ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», чинними на момент первинної реєстрації спірного майна.

Відповідно до п. 42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Зі змісту наведеної у п. 42 норми Порядку слідує, що одним з документів, необхідних для державної реєстрації права власності з нерухомого майна, є документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Вказана норма не містила визначення, яким конкретно документом повинно підтверджуватись присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

За відсутності в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку реєстрації визначення конкретного документа, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, державний реєстратор не може на власний розсуд вирішувати який з документів підтверджує такий факт, а який - ні.

У постанові Вищого адміністративного суду України від 18.02.2016 по справі №826/5/15 виснувано, що документом, який підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, може бути як рішення органу місцевого самоврядування, так і інший документ, незалежно від форми, виданий відповідним органом, який дає змогу встановити факт присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, зокрема довідки, виписки.

Відповідно до п. 48 Порядку для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність юридичної особи як внесок (внесення майна до статутного (складеного) капіталу (статутного фонду), вступні, членські та цільові внески членів кооперативу тощо) подаються: 1) документ, що посвідчує право власності особи на майно, що передається у власність юридичної особи (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 2) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України Про нотаріат. 3) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом (у разі, коли передача майна здійснюється іншою юридичною особою); 4) письмова згода всіх співвласників (у разі, коли передача здійснюється щодо майна, що перебуває у спільній власності).

Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент проведення реєстрації права власності) підставами для відмови в державній реєстрації прав є: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) документи подано до неналежного суб`єкта державної реєстрації прав, нотаріуса; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, у тому числі за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці.

Відповідно до ч. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Частиною 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та пунктом 23 Порядку встановлено, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Судова колегія при цьому звертає увагу, що законодавством визначено вичерпний перелік документів, необхідних для здійснення реєстрації права власності на нежитлові будівлі.

Так, як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 19.08.2019 за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова ( зараз вул. Сімї Глодан ), 94, зареєстровано право власності ОСОБА_1 на нежитлову будівлю загальною площею 57 кв.м., реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 101.

Підставою державної реєстрації зазначено наступні документи: Довідка про резервування у Реєстрі поштового обслуговування, серія та номер 07/65001-1153, видана 19.08.2019, видавник ОД АТ «Укрпошта»; договір оренди земельної ділянки, серія та номер 1299, виданий 28.03.2003, видавник: приватний нотаріус Куркан Н.Ф.; довідка про зведення об`єкту, серія та номер: 46, видана 26.07.2019, видавник: Громадське об`єднання автолюбителів «Вікторія»; технічний паспорт, серія та номер: б/н, виданий 31.07.2019, видавник: ФОП Довганюк Н.В.

ОСОБА_1 , є членом Громадської організації автолюбителів «Вікторія-І», наведена інформація підтверджується довідкою від 26.07.2019 № 46, яка, також, містить інформацію про те, що їй належить нежитлова будівля - гараж, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 94, площею 57 кв.м, що розташоване на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ГОА «Вікторія-І» на підставі договору оренди земельної ділянки від 08.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., зареєстрованого в реєстрі від 28.03.2003 за № 1299.

Зі змісту договору оренди земельної ділянки від 08.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., зареєстрований в реєстрі від 28.03.2003 за № 1299, вбачається, що Овідіопольською районною державною адміністрацією, як орендодавцем, було передано у користування Громадському об`єднанню «Вікторія-І» земельну ділянку, яка знаходиться на території Таїровської селищної ради, вул. Ільфа та Петрова (за межами населених пунктів), Овідіопольського району, Одеської

області, площею 0,77 га, строком на 49 років.

Тобто, зважаючи на той факт, що ОСОБА_1 є членом ГОА «Вікторія-І» та той факт, що земельна ділянка, зайнята, в тому числі, належною їй, станом на 19.08.2019 нежитловою будівлею-гаражем, перебувала у користуванні ГОА «Вікторія-І», на підставі вищевказаного договору оренди земельної ділянки, то наведене виключає факт неправомірного використання ОСОБА_1 земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі - гаражу, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 94, як членом цієї Громадської організації. До того ж, доказів невиконання відповідачем та третіми особами своїх обов`язків зі сплати орендних платежів органу місцевого самоврядування та існування у них боргів за користування земельною ділянкою за договором оренди матеріали справи не містять і прокурор не довів суду належними засобами доказування протилежне.

Також, слід зазначити, що вперше на законодавчому рівні встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення».

Пунктом 9 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що орган державного архітектурно-будівельного контролю безоплатно протягом 10 робочих днів з дня подання заяви власниками (користувачами) земельних ділянок, на яких розміщені об`єкти будівництва, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), збудовані на земельній ділянці відповідного цільового призначення без дозвільного документа на виконання будівельних робіт, за результатами технічного обстеження приймає в експлуатацію: збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів, а також господарські (присадибні) будівлі і споруди загальною площею до 300 квадратних метрів; збудовані до 12 березня 2011 року будівлі і споруди сільськогосподарського призначення.

Отже, прийняттю в експлуатацію підлягають індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки загальною площею до 300 квадратних метрів збудовані у період з 5 серпня 1992 року до 9 квітня 2015 року.

Індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію.

Фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Зазначений правовий висновок викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.01.2021 по справі № 1540/3952/18.

Отже, нежитлова будівля - гараж, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була зведена у 1991 році , що підтверджується технічним паспортом від 31.07.2019 на гараж АДРЕСА_2 , виготовленим ФОП Довганюк Н.В.

Тобто, із вищезазначеного вбачається, що ОСОБА_1 , яка є членом Громадської організації автолюбителів «Вікторія-І» та володіла нерухомим майном, що розташовано на території ГОА «Вікторія-І», внесла це спірне нерухоме майно до статутного капіталу відповідача, тому, відсутні підстави стверджувати про самовільне користування як Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», так і ОСОБА_1 земельної ділянки комунально власності, яка була передана в оренду саме з таким цільовим використанням.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що прокурором не доведено суду належними, допустимими доказами його твердження про протиправну відсутність у ОСОБА_1 документів, що свідчать про прийняття в експлуатацію вказаного об`єкту нерухомого майна та, нібито, самовільне захоплення земельної ділянки.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у державній реєстрації права власності за ОСОБА_1 на нежитлову будівлю -гараж, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Адже, по-перше, ОСОБА_1 було подано заяву про державну реєстрацію права власності на нежитлову будівлю - гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . По-друге, документи для проведення державної реєстрації було подано належною особою, а саме: власником об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 . По-третє, ОСОБА_1 разом з заявою про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно було подано наступний перелік документів: технічний паспорт від 31.07.2019 на гараж № НОМЕР_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; довідка про резервування у Реєстрі поштового обслуговування ОД АТ «Укрпошта» поштової адреси об`єкту, як самостійної поштової одиниці від 19.08.2019 р. № 07/65001-1153; довідка від 26.07.2019 р. № 46 видана ГОА «Вікторія-1»; договір оренди земельної ділянки від 08.03.2003, посвідченого приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., зареєстрованого в реєстрі від 28.03.2003 за № 1299.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 було надано необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності, які давали змогу встановити набуття права власності нею на нежитлову будівлю - гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці, яка знаходиться в оренді і за яку сплачуються орендні платежі.

Також, вказаний перелік документів відповідав вимогам ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію права власності» та іншим положенням законодавства.

Посилання прокурора на те, що, нібито нежитлова будівля «гараж», за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстровано за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, - є тимчасовою спорудою та належала раніше ФОП Григоращенко М.В. і мала адресу: АДРЕСА_3 , правомірно відхилені судом першої інстанції, оскільки, знову ж таки, не доведені суду належними та допустимими доказами по справі, зокрема, висновком експертизи тощо, а надані ним документи, зокрема, акт візуального огляду, не може бути в даному випадку прийнятий судом якості належного доказу, бо містить суперечності, зокрема, щодо місця розташування, самого об`єкту та його площі. Так, сам прокурор в позові зазначає, що одночасно цей об`єкт є нерухомістю та тимчасовою спорудою, що є взаємовиключним, що він знаходиться навпроти тих тимчасових споруд, які ним зазначалися, і вказує зовсім різний розмір площі визначених ним об`єктів, зазначаючи, що це є несуттєвим при вирішенні питання щодо їх ідентичності як одного й того ж, тощо. До того ж, прокурором не спростовані відомості про те, що, як вже зазначалось вище, спірна нежитлова будівля гараж, за адресою: АДРЕСА_1 , була зведена ОСОБА_1 ще у 1991 році, що підтверджується технічним паспортом від 31.07.2019 на гараж № 94, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 94 та довідкою від 26.07.2019 № 46, виданою ГОА «Вікторія-1». При цьому, до матеріалів справи позивачем не надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б могли усунути виявлені недоліки та суперечності в наявних у справі документах.

Щодо доводів прокурора про те, що земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомого майна є комунальною власністю територіальної громади в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та не передавалася у власність чи користування жодній юридичній чи фізичній особі, колегія суддів зазначає наступне.

Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Від імені Українського народу, права, власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Згідно з приписами ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Отже, особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Так, в матеріалах справи міститься розпорядження Овідіопольської районної державної адміністрації від 07.03.2003 №158 про надання земельної ділянки несільськогосподарського призначення в оренду ГОА «Вікторія-1».

Згідно з п. 1 вищезазначеного розпорядження надано ГОА «Вікторія-1» в довгострокову оренду терміном на 49 років земельну ділянку несільськогосподарського призначення, загальною площею 0,77 га, що знаходиться за межами населених пунктів на території Таїровської селищної ради, вул. Ільфа і Петрова, для розміщення автостоянки.

28 березня 2003 між Овідіопольською районною державною адміністрацією та ГОА «Вікторія-1» укладено договір оренди земельної ділянки, яким встановлено мету використання земельної ділянки, термін договору, орендну плату. Договір посвідчено приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області Куркан Н.Ф., зареєстровано в реєстрі за №1299 від 28.03.2003р.

Листом Таїровської селищної ради від 08.08.2024 №20850307, повідомлено, що договір оренди земельної ділянки від 28.03.2003 діючий та по ньому сплачується орендна плата до селищної ради.

ГОА «ВІКТОРІЯ-1» є громадським об`єднанням автолюбителів, некомерційною організацією, що діє для реалізації інтересів її членів.

Крім того, згідно довідки №46 від 26.07.2019 ГОА «ВІКТОРІЯ-1» підтвердила, що Самодурова В.В. є членом цієї громадської організації та їй належить нежитлове приміщення, розташоване на земельній ділянці, що надана у користування згідно договору оренди від 28.03.2003.

Більше того, в Акті № 92 обстеження (перевірки) земельної ділянки від 12.12.2024, складеному державним інспектором з контролю за використанням та охороною земель відділу правової експертизи та земельного контролю юридичного управління Таїровської селищної ради, встановлено, що спірна будівля розташована на території автостоянки ГО автолюбителів «Вікторія», праворуч від в`їзду, частина на фасаді вул. Ільфа і Петрова.

У зв`язку із зазначеним, твердження прокурора про те, що земельна ділянка під спірним об`єктом нерухомого майна не передавалася у власність чи користування жодній юридичній чи фізичній особі спростовується вищенаведеними доказами.

Між тим прокурор зазначив, що порівнянням отриманих копій матеріалів паспорту прив`язки на групу тимчасових споруд за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти) та Акту обстеження об`єкту, розташованого за адресою: м. Одеса. вул. Ільфа і Петрова, 94, встановлено, що споруди за вказаним адресами являються одним і тим самим об`єктом, а схема розміщення нежитлової будівлі, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, згідно технічного паспорту, виготовленого ФОП Довганюк Н.В. повністю співпадає з планом групи ТС та візуалізацією об`єкту паспорта прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд (заміна існуючих) - павільйони (загальна площа твердого покриття 59,58 кв. м) розташовані за адресою: м. Одеса, вул.Ільфа і Петрова, 55 (напроти).

Колегія суддів вищезазначений довід не бере до уваги, з огляду на те, що паспорт прив`язки групи стаціонарних тимчасових споруд (заміна існуючих) - павільйони (загальна площа твердого покриття 59,58 кв. м), що розташовані за адресою: м. Одеса, вул.Ільфа і Петрова, 55 (напроти), по-перше, виданий Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, по-друге, площа павільйону вказана 59,58 кв.м., що відрізняється, зокрема, від площі спірного майна (57 кв.м.) та місця розташування.

Разом з тим, як вже зазначалося вище за текстом постанови, прокурором не надано належних доказів на підтвердження того, що два вищезазначені об`єкти є одним і тим самим об`єктом (наприклад, експертного висновку), а його доводи грунтуються на припущеннях, які не можуть бути прийняті судом в якості доказів по справі.

Крім того, колегія суддів зазначає, що якби нежитлова будівля «гараж», за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 94, та тимчасова споруда за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 55 (напроти), були одним і тим самим майном, мали фактично одне і те ж розташування, то в Управління розвитку споживчого ринку та захисту прав споживачів Одеської міської ради були б відсутні повноваження для видачі висновку про можливість установки ФОП Григоращенко М.В. тимчасової споруди за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа та Петрова, 55, а Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради не мало б права видавати ФОП Григоращенко М.В. вказаного паспорту прив`язки, оскільки, це належало б до компетенції Овідіопольської районної державної адміністрації та її виконавчих органів.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позиція прокурора є внутрішньо суперечливою та юридично непослідовною. З одного боку, прокурор ототожнює тимчасову споруду за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 55 (напроти) з нежитловою будівлею за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 94, а з іншого категорично заперечує сам факт існування нежитлової будівлі площею 57 кв. м за останньою адресою, як об`єкта нерухомого майна. Така взаємовиключна аргументація свідчить про відсутність чіткого визначення предмета спору та об`єкта, щодо якого заявлено позовні вимоги.

Водночас, звернення прокурора до суду з вимогою про звільнення земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди, яку в позовній заяві одночасно охарактеризовано як нежитлову будівлю об`єкт нерухомого майна та об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва вул. Сім`ї Глодан), 94 (до того ж, якого не існує, як зазначає прокурор) не узгоджується ані з фактичними обставинами справи, ані з правовою позицією самого позивача.

Отже, має місце звернення до суду з неефективним способом захисту порушеного права, який за своєю суттю не здатний забезпечити реальне та ефективне відновлення прав та інтересів позивача. Заявлена вимога про демонтаж (знесення) об`єкта, існування якого прокурор сам заперечує, є юридично необґрунтованою та такою, що не може бути виконаною, а відтак не відповідає завданням судового захисту.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до правової позиції Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, звертаючись до суду в інтересах держави, прокурор зобов`язаний довести не лише формальну наявність порушення вимог закону, а й конкретне порушення або загрозу порушення майнових чи інших охоронюваних законом інтересів держави, а також неможливість їх захисту відповідним органом самостійно.

Разом з тим прокурором в якості підстави позову взагалі не зазначено про порушення інтересів держави в особі Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області саме в частині ненадходження орендних платежів або заподіяння відповідних майнових втрат Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ» державі тощо при тому, що самовільне використання землі відповідачем не було доведено у належний спосіб.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі з огляду на те, що при реєстрації права власності на спірний об`єкт у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови у здійсненні такої реєстрації, доказів самовільного здійснення будівництва об`єкту нерухомості відповідачем матеріали справи не містять, звернення до суду з неефективним способом захисту є окремою підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою ВС у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Надаючи оцінку всім доказам та доводам прокурора у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що прокурором у даному випадку ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належними, вірогідними та допустимими доказами по справі не доведено наявності правових підстав для скасування державної реєстрації права приватної власності Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м. Одеса на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 57 кв. м, та звільнення Товариством з обмеженою відповідальністю «МАРІНЕ», м.Одеса самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу (знесення) тимчасової споруди - нежитлової будівлі, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 57 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова (нова назва - вул. Сім`ї Глодан), 94.

Отже, у зв`язку із вищенаведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог прокурора у повному обсязі.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим оскаржуване рішення, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2025 року у справі №916/598/25 відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури, м. Одеса на рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2025 року у справі №916/598/25 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 24 липня 2025 року у справі №916/598/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 січня 2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва
Судді Н.М. Принцевська
Л.В. Поліщук