СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Харків Справа №922/3277/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Россолов В.В., суддя Склярук О.І.,

за участю секретаря судового засідання Ярош В.В.,

за участю представників:

позивача не з`явився;

відповідача (в режимі відеоконференції) Бурун А.М. (адвокат), ордер серія АО№1175718 від 16.11.2025 року, свідоцтво №21/2494 від 12.02.2020 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (вх.№2402Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» (03057, місто Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 12, )

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (62405, Харківська область, Харківський район, селище Кутузівка, вул. Шкільна, буд. 6, )

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу №994.1-20 від 16.07.2020 року у розмірі 445342,23 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25 (повний текст складено 03.11.2025 року, суддя Новікова Н.А.) позов задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (62405, Харківська область, Харківський район, селище Кутузівка, вул. Шкільна, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» (03057, місто Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 12, ) заборгованість за договором купівлі-продажу №994.1-20 від 16.07.2020 року у розмірі 445342,23 грн, з яких 243840,00 грн основної заборгованості за поставлену продукцію, 44823,81 грн пені, 25492,97 грн 3% річних, 131185,45 грн інфляційних втрат, а також 6680,13 грн витрат по сплаті судового збору.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, нез`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить:

- скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (62405, Харківська область, Харківський район, селище Кутузівка, вул. Шкільна, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» (03057, місто Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 12, ) заборгованість за договором купівлі-продажу №994.1-20 від 16.07.2020 року у розмірі 445342,23 грн, з яких 243840,00 грн основної заборгованості за поставлену продукцію, 44823,81 грн пені, 25492,97 грн 3% річних, 131185,45 грн інфляційних втрат, а також 6680,13 грн витрат по сплаті судового збору;

- ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс».

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що він не порушував умови договору купівлі-продажу №994.1-20 від 16.07.2020 року, але у зв`язку з виникненням форс-мажорної обставини війна (що прописано в п. 5.1 договору), на даний час не має можливості виплатити заборгованість. Скаржник зазначає, що він гарантує оплату продукції, поставленої по видатковій накладній №278 від 09.02.2022 року на суму 243840,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту закінчення воєнного стану.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25. Встановлено учасникам справи строк по 28.11.2025 року для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження. Повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 11.12.2025 року об 11:00 год, і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку через підсистему електронний суд. Витребувано у Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/3277/25.

Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у системі електронний суд і доставлена їм 14.11.2025 року.

26.11.2025 року матеріали справи №922/3277/25 на вимогу надійшли до Східного апеляційного господарського суду.

20.11.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач зазначає про необґрунтованість та безпідставність вимог скарги і просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою вих.№843-25/8 по справі №922/3277/25 на рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25.

10.12.2025 року від Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» надійшла заява про проведення засідання за відсутності учасника справи.

Ухвалою суду від 11.12.2025 року з метою дотримання принципів судочинства в господарському процесі, забезпечення повного і всебічного розгляду справи по суті, враховуючи нез`явлення в судове засідання представників учасників справи, колегія суддів дійшла висновку про неможливість розгляду справи в даному судовому засіданні та з огляду на приписи ст.216 та ст.270 Господарського процесуального кодексу України відклала розгляд справи на іншу дату.

Вказана ухвала була направлена учасникам справи до електронного кабінету користувача у системі електронний суд і доставлена їм 12.12.2025 року.

У судовому засіданні 12.01.2026 року представник відповідача підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги і наполягав на її задоволенні.

Позивач у судове засідання не з`явився. Враховуючи надане ним в межах даної справи клопотання про проведення судового засідання без участі його представника, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи в даному судовому засіданні.

У ході апеляційного розгляду даної справи Східним апеляційним господарським судом, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого ч. 1 ст. 273 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. За приписами ч.2 цієї норми, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В ході розгляду даної справи судом апеляційної інстанції було в повному обсязі досліджено докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи в суді першої інстанції - у відповідності до приписів ч.1 ст.210 Господарського процесуального кодексу України, а також з урахуванням положень ч.2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» (позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (відповідач у справі) було укладено договір купівлі-продажу №994.1-20 від 16.07.2020 року разом із протоколом узгодження розбіжностей до договору.

Відповідно до умов зазначеного договору позивач зобов`язався поставити, а відповідач прийняти та оплатити продукцію в асортименті, найменуванні за ціною, в кількості і в строки, передбачені даним договором, а також специфікаціями (додатками/додатковими угодами), укладеними окремо (п.1.1. договору).

09.02.2022 року на виконання зазначеного вище договору позивач поставив, а відповідач прийняв продукцію на загальну суму 280000,00 грн, що підтверджується підписаною з обох сторін видатковою накладною №278 від 09.02.2022 року.

Пунктом 3.1. договору (в редакції протоколу узгодження розбіжностей до договору) передбачено, що оплата продукції здійснюється протягом 30 календарних днів з моменту отримання продукції.

Таким чином відповідач повинен був здійснити оплату за поставлену продукцію у повному обсязі до 11.03.2022 року включно.

Проте продукцію, яка була поставлена відповідно до видаткової накладної №278 від 09.02.2022 року, було оплачено лише частково, в результаті чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 243840,00 грн.

У подальшому, у зв`язку із неможливістю оплати наявну заборгованість, 01.06.2023 року між відповідачем, - як «Первісним боржником», позивачем, - як «Кредитором» та ТОВ «Транскулсервіс», - як «Новим боржником», було укладено договір про переведення боргу №01/6-23-4.

Відповідно до договору переведення боргу, первісний боржник передав, а новий боржник прийняв грошові зобов`язання у розмірі 243840,00 грн за договором №994.1-20 від 16.07.2020 року, укладеного між первісним боржником (відповідачем) та кредитором (позивачем) «основний договір».

З моменту набуття чинності договору переведення боргу зобов`язаною стороною по оплаті основного боргу, який підлягає сплаті на користь кредитора (позивача) за «основним договором», стає новий боржник. Оплата боргу новим боржником повинна була відбутися в строк до 31.12.2023 року. Однак, оплату боргу новим боржником так і не було здійснено.

Пунктом 5.1. договору про переведення боргу визначено, що у разі прострочення новим боржником розміру (у сторону зменшення) або терміну погашення одного з платежів, ці дії вважаються порушенням новим боржником взятих на себе зобов`язань, щодо сплати боргу первісного боржника. У разі виникнення таких обставин, договір вважається розірваним, а залишок несплачених боргових зобов`язань, неустойки та інші грошові суми, які підлягають сплаті на користь кредитора (позивача), від основної суми боргу переходять до первісного боржника (відповідача). Первісний боржник (відповідач) дає своє безакцептне погодження на повернення свого боргу у разі порушення новим боржником порядку платежів.

Враховуючи, що сума боргу не була сплачена новим боржником, керуючись п. 5.1. договору про переведення боргу, у позивача, як продавця продукції та кредитора, виникло право звернення до відповідача, як первісного боржника з вимогою щодо оплати суми боргу у розмірі 243840,00 грн відповідно до основного договору.

09.06.2025 року позивачем було направлено претензію відповідачу №08/05-25 щодо сплати заборгованості (вих.№24-05 від 20.05.2025 року) у розмірі 243840,00 грн.

У відповідь на претензію, 01.07.2025 року від відповідача надійшов лист за вих.№13/07 від 01.07.2025 року, відповідно до якого відповідач визнає суму існуючої заборгованості у розмірі 243840,00 грн та гарантує її оплату протягом 30 календарних днів з моменту закінчення воєнного стану.

Наведені обставини стали підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом у даній справі.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконати її обов`язок.

Господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст.ст. 662, 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Матеріали справи свідчать, а відповідачем не спростовуються, обставини щодо виконання зобов`язання про поставку товару у відповідний строк.

У відповідності до вимог ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до вимог статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи, що відповідачем визнано факт наявності заборгованості перед позивачем, водночас будь-яких доказів оплати боргу не надано, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції про обґрунтованість і задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за поставлену продукцію за договором купівлі-продажу № 994.1-20 від 16.07.2020 року у розмірі 243840,00 грн.

Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Так, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 44823,81 грн пені, 25492,97 грн 3% річних, 131185,45 грн інфляційних втрат.

Згідно приписів ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Стаття 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» встановлює, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, а згідно із статтею 3 зазначеного Закону розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 4.4. договору сторони обумовили що у разі, якщо покупець порушить термін оплати продукції, поставленої йому продавцем, він (покупець) сплачує продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період прострочення, від суми неоплаченої продукції за кожний день прострочення платежу.

Позивачем зроблено розрахунок та заявлено до стягнення 44823,81 грн пені за період з 12.03.2022 року по 11.09.2022 року.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, з урахуванням норм чинного законодавства України та умов договору, дійшов вірного висновку з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 44823,81 грн.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми Закону позивачем зроблений розрахунок та заявлено до стягнення 3% річних у розмірі 25492,97 грн та інфляційних втрат у розмірі 131185,45 грн за загальний період з 12.03.2022 року по 04.09.2025 року.

Суд першої інстанції, перевіривши правильність нарахування 3% річних та інфляційних втрат дійшов висновку, що дане нарахування не суперечить вимогам чинного законодавства України, здійснено позивачем арифметично вірно, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 25492,97 грн 3% річних та 131185,45 грн інфляційні втрати є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Проте колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції у відповідній частині з огляду на наступне.

Як вже зазначалось, 01.06.2023 року між відповідачем, - як «Первісним боржником», позивачем, - як «Кредитором» та ТОВ «Транскулсервіс», - як «Новим боржником», було укладено договір про переведення боргу №01/6-23-4.

Відповідно до договору переведення боргу, первісний боржник передав, а новий боржник прийняв грошові зобов`язання у розмірі 243840,00 грн за договором №994.1-20 від 16.07.2020 року, укладеного між первісним боржником (відповідачем) та кредитором (позивачем) «основний договір».

З моменту набуття чинності договору переведення боргу зобов`язаною стороною по оплаті основного боргу, який підлягає сплаті на користь кредитора (позивача) за «основним договором», стає новий боржник. Оплата боргу новим боржником повинна була відбутися в строк до 31.12.2023 року.

Тобто, з моменту укладення договору переведення боргу, а саме з 01.06.2023 року відповідач у даній справі перестав бути зобов`язаною стороною. Зобов`язаною стороною стало ТОВ «Транскулсервіс». При цьому, згідно п.3.1 договору було зміно строк оплати, а саме до 31.12.2023 року.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставним заявлення і стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат за період з 01.06.2023 року по 31.12.2023 року, оскільки в цей період відповідач не був боржником і цей період не обліковувався як прострочений з огляду на визначення нового строку оплати.

Здійснив власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за належний період прострочення, колегія суддів встановила, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача підлягають частковому задоволенню, а саме 3% річних у сумі 21224,10 грн 3% річних та 113003,34 грн інфляційних втрат. В решті заявлених позовних вимог 3% річних та інфляційних втрат слід відмовити.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції відповідні обставини не врахував, а саме щодо належного періоду прострочення відповідача. Тобто, місцевий господарський суд прийняв рішення при не з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, що в силу приписів ст. 277 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування у відповідній частині.

Щодо посилань апелянта на форс-мажорні обставини, і можливість виконання зобов`язання протягом 30 календарних днів з моменту закінчення воєнного стану, колегія суддів зазначає наступне.

Така обставина як відсутність коштів не звільняє від відповідальності і є усталеним правовим принципом, особливо в господарських та публічно-правових відносинах, оскільки недотримання зобов`язань через брак фінансування не вважається форс-мажором чи достатньою підставою для звільнення від обов`язків.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року введено в Україні воєнний стан із 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався, і діє на даний час.

Згідно зі статтею 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Форс-мажор це положення в контракті, яке звільняє сторону від відповідальності за невиконання зобов`язань, але не від самого виконання зобов`язання, якщо надзвичайна подія безпосередньо перешкоджає виконати зобов`язання. Проте простої неможливості чи непередбачених труднощів для виконання недостатньо, щоб виправдати невиконання. Повинен існувати причинний зв`язок між форс-мажором та неможливістю виконати умови договору в зазначений строк.

Форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21).

При цьому, суд зазначає, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.

Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати України» шляхом видачі сертифіката.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2022 року у справі №904/3886/21.

Отже, визначення форс-мажору передбачає, що сам по собі воєнний стан не може бути автоматично форс-мажором, для визнання його таким обов`язково щоб він безпосередньо спричинив неможливість виконати те чи інше договірне зобов`язання.

Верховний Суд у постанові від 19.08. 2022 року у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 року у справі №917/1053/18 та від 25.11.2021 року у справі №905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Враховуючи вищенаведене, суд зазначає, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для невиконання зобов`язань, а обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на неможливість контрагента виконати свій обов`язок, отже сторона, яка посилається на вказану обставину повинна довести зв`язок між неможливістю виконання зобов`язання та військовими діями.

Тож сторона, що посилається на форс-мажорні обставини, повинна надати докази за чотирма складовими події «форс-мажору»: подія (форс-мажорна обставина); непередбачуваність обставин; причинно-наслідковий зв`язок між обставиною (подією) і неможливістю виконання стороною своїх конкретних зобов`язань; неможливість виконання і альтернативного виконання.

Саме таких висновків дотримується колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 16.07.2019 року у справі №917/1053/18, у постанові від 09.11.2021 року у справі № 913/20/21, у постанові від 04.10.2022 року у справі №927/25/21.

Згідно з п. 5.2 укладеного між сторонами договору, про настання форс-мажорних обставин, сторони зобов`язані інформувати один одного негайно. Початок і закінчення форс-мажорних обставин повинно бути підтверджено Торгово-промисловою палатою.

Разом з тим, відповідачем не доведено дотримання приписів пункту 5.2 договору як і не надано доказів за чотирма складовими події «форс-мажору»: подія (форс-мажорна обставина); непередбачуваність обставин; причинно-наслідковий зв`язок між обставиною (подією) і неможливістю виконання своїх конкретних зобов`язань; неможливість виконання і альтернативного виконання.

Згідно ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства відносяться, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Статтею 236 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Наразі рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25 не в повній мірі відповідає вказаним приписам.

Згідно з п.2 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на викладене, апеляційну скаргу відповідача слід частково задовольнити, рішення суду першої інстанції від 03.11.2025 року у даній справі частково скасувати як таке, що прийнято при не з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та прийняти в такій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до пп. б), в) пункту 4 частини 1 статті 282 Господарського процесуального кодексу України, у постанові має бути зазначений новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Враховуючи, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, часткове скасування рішення суду першої інстанції та прийнятті нового, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 77, 86, 129, 269, 270, ст. 275, ст. 277, ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25 скасувати в частині повного задоволення позовних вимог та стягнення 18182,11 грн інфляційних втрат, 4268,87 грн 3% річних.

Прийняти в цій частині нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Відмовити у задоволені позовних вимог про стягнення 18182,11 грн інфляційних втрат, 4268,87 грн 3% річних.

В решті рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25 залишити без змін.

Резолютивну частину рішення Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 року у справі №922/3277/25 викласти в наступній редакції:

«Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (62405, Харківська область, Харківський район, селище Кутузівка, вул. Шкільна, буд. 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» (03057, місто Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 12, ) заборгованість за договором купівлі-продажу №994.1-20 від 16.07.2020 року у розмірі 422.891,25 грн, з яких 243.840,00 грн основної заборгованості за поставлену продукцію, 44.823,81 грн пені, 21.224,10 грн 3% річних, 113.003,34 грн інфляційних втрат, а також 5.074,75 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позовних вимог відмовити».

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Конві-Пак» (03057, місто Київ, вул. Антона Цедіка, буд. 12, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Продснаб Плюс» (62405, Харківська область, Харківський район, селище Кутузівка, вул. Шкільна, буд. 6, ) 404,01 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити Господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16.01.2026 року.

Головуючий суддя В.С. Хачатрян

Суддя В.В. Россолов

Суддя О.І. Склярук