РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.01.2026Справа № 910/7664/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Кью Джі Інвест", від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Профінвест" до Товариства з обмеженою відповідальністю "МК 8" про розірвання договору та стягнення 1 658 243,44 грн,

за участю представників:

позивача: Крилевця Є.С.;

відповідача: не з`явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У червні 2025 року Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Кью Джі Інвест" (далі - Фонд), від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Профінвест" (далі - Товариство), звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "МК 8" (далі - Компанія) про розірвання укладеного між сторонами форвардного контракту від 29 жовтня 2020 року № 03Н/01-КВ/051 та стягнення з відповідача на користь Фонду, від імені та в інтересах якого діє Товариство, 1 658 243,44 грн, з яких: 1 096 600,00 грн - сума сплачених коштів за вищевказаним форвардним контрактом, 226 264,10 грн - інфляційні втрати, 72 916,39 грн - три проценти річних, 262 462,95 грн - пеня.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем покладених на нього зобов`язань за спірним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23 червня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

1 липня 2025 року через систему "Електронний суд" позивач на виконання вимог вказаної ухвали разом із своєю заявою від 30 червня 2025 року подав документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 7 липня 2025 року відкрито провадження в справі № 910/7664/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14 серпня 2025 року.

У підготовчому засіданні 14 серпня 2025 року суд постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів та відкладення засідання на 18 вересня 2025 року.

16 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення засідання.

У підготовчому засіданні 11 вересня 2025 року суд постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні клопотання відповідача від 16 вересня 2025 року про відкладення засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18 вересня 2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 9 жовтня 2025 року.

7 жовтня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення розгляду справи.

9 жовтня 2025 року (до початку призначеного засідання) через систему "Електронний суд" від позивача також надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні цього ж дня суд постановив протокольну ухвалу про відкладення засідання на 6 листопада 2025 року.

Сторони явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання не забезпечили, однак, 4 листопада 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача, а також 6 листопада 2025 року (до початку призначеного засідання) через систему "Електронний суд" від позивача, надійшли клопотання від вказаних дат про відкладення розгляду справи. У зв`язку з цим ухвалою суду від 6 листопада 2025 року розгляд справи було відкладено на 4 грудня 2025 року.

3 грудня 2025 року через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання від цієї ж дати про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 4 грудня 2025 року представник позивача також просив суд про чергове відкладення розгляду справи.

У зв`язку з цим суд постановив протокольну ухвалу про відкладення засідання на 8 січня 2026 року.

У судовому засіданні 8 січня 2026 року представник позивача вчергове просив суд про відкладення розгляду справи.

Відповідач явку свого повноважного представника в призначене засідання не забезпечив, проте 7 січня 2026 року через систему "Електронний суд" також подав клопотання від цієї ж дати про відкладення розгляду справи.

Враховуючи положення частини 2 статті 195 Господарського кодексу України (далі - ГПК України), за якими суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті, неодноразове задоволення клопотань сторін про відкладення розгляду справи, а також те, що сторонам було надано достатній час на подання заяв і клопотань, враховуючи наявність у матеріалах справи достатньої кількості документів для вирішення даного спору, суд дійшов висновку про розгляд цієї справи по суті.

У цьому ж судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, однак явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, будь-яких яких інших заяв чи клопотань, у тому числі заяв по суті спору, не подав.

Положеннями частини 9 статті 165 ГПК України передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву в установлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

29 жовтня 2020 року між Фондом і Компанією було укладено форвардний контракт від № 0ЗН/01-КВ/051, за умовами якого остання зобов`язалась у майбутньому в установлений цим контрактом строк передати у власність Фонду базовий актив - об`єкт з характеристиками, визначеними в контракті, що набуваються покупцем у власність після завершення будівництва й прийняття будинку в експлуатацію в установленому законодавством порядку, а Фонд - прийняти базовий актив і сплатити за нього ціну на визначених цією угодою умовах.

Зазначений правочин підписаний повноважними представниками його сторін та скріплений їх печатками.

Відповідно до пункту 1.1. розділу І "Визначення термінів" контракту: будинок - це об`єкт будівництва: житловий, офісно-торговельний та спортивного-оздоровчий комплекс з вбудованою інфраструктурою та підземним паркінгом за адресою: місто Київ, Печерський район, вулиця Вільшанська, 2-6 між будинками № 2-А на вулиці Вільшанській та № 16 на вулиці Професора Підвисоцького. Будівництво об`єктів здійснюється Компанією на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 24 вересня 2019 року № ІУ 02, виданого Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та відповідно до умов договору про інвестування та делегування функцій замовника від 1 серпня 2019 року № 21/08/19 на земельних ділянках: площею 6 415,00 м2, з кадастровим номером :82:138:0096, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлово-громадського комплексу в складі житлового будинку, офісно-торгового центру та підземного паркінгу, яка використовується Товариством з обмеженою відповідальністю "Український фонд розвитку регіонів" на підставі договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 17 січня 2006 року за реєстровим номером № 20; площею 16 915,00 м2, з кадастровим номером :82:138:0098, з цільовим призначенням - для будівництва, експлуатації та обслуговування житлового, офісно-торговельного та спортивно-оздоровчого комплексу з вбудованою інфраструктурою та підземним паркінгом, яка використовується Товариством з обмеженою відповідальністю "Інноваційна будівельна компанія" на підставі договору оренди земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27 грудня 2006 року за реєстровим номером № 1628; об`єкт - це житлова квартира в будинку № 51, поверх 16, загальною проектною площею 45,65 м2; ціна виконання контракту дорівнює вартості базового активу.

За умовами пунктів 1.2., 1.3. розділу ІІ "Умови форвардного контракту" вказаного правочину покупець за умови оплати його вартості й ціни виконання отримує виключне та безумовне право набуття базового активу у власність, що включає право Фонду, за умови оплати ціни виконання контракту, здійснити державну реєстрацію права власності на об`єкт після завершення будівництва та прийняття Будинку в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Пунктом 3.1. розділу II "Умови форвардного контракту" контракту передбачено, що вартість останнього становить 1 000,00 грн, які оплачуються Фондом на користь Компанії протягом 40 банківських днів з дня підписання контракту.

За підпунктом 4.1.1. пункту 4.1. розділу II "Умови форвардного контракту" зазначеного правочину вартість базового активу визначається з розрахунку 24 000,00 грн за 1 м2 базового активу, у тому числі ПДВ, що вцілому складає 1 095 600,00 грн за загальну проектну площу об`єкта з ПДВ.

Згідно з пунктом 4.3. розділу II "Умови форвардного контракту" контракту покупець здійснює оплату ціни виконання контракту протягом 40 банківських днів з дня підписання контракту, але у будь-якому випадку до прийняття об`єкта в експлуатацію.

Відповідно до пунктів 5.1., 5.2. розділу II "Умови форвардного контракту" вказаного правочину запланований строк будівництва та прийняття будинку в експлуатацію - 4 квартал 2022 року. Базовий актив передається у власність покупця в порядку та строки, передбачені розділом III контракту.

Пунктами 4.1., 4.3. та 4.4. розділу III "Умови придбання базового активу" контракту передбачено, що одночасно з оплатою ціни його виконання у покупця виникає право отримати у власність базовий актив шляхом державної реєстрації права власності на об`єкт (як на новостворене нерухоме майно) після прийняття будинку в експлуатацію. Протягом 90 календарних днів після прийняття будинку в експлуатацію та отримання від відповідного органу документа про присвоєння поштової адреси будинку Компанія передає покупцю базовий актив за актом прийому-передачі об`єкта, який підписується між сторонами, із зазначенням в акті: місцезнаходження та найменування об`єкта відповідно до термінології інвентарної справи, складеної бюро технічної інвентаризації, технічних характеристик об`єкта та стану на момент передачі, відомостей про придатність об`єкта для експлуатації, перелік та опис інженерних комунікацій, інших відомостей, які сторони вважають за необхідне вказати. Право власності покупця на базовий актив виникає з моменту державної реєстрації в установленому порядку права власності на об`єкт (як об`єкт нерухомого майна) на підставі цього контракту, документа про прийняття будинку в експлуатацію та акта прийому-передачі.

Контракт набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до передачі базового активу у власність покупця або розірвання контракту (пункти 2.1. та 2.2. розділу IV "Прикінцеві положення" контракту).

Згідно з пунктом 2.4. розділу IV "Прикінцеві положення" контракту останній може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі його істотного порушення іншою стороною. Істотним є таке порушення, коли внаслідок завданої цим шкоди інша сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні контракту.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного контракту Фонд 4 листопада 2020 року перерахував на рахунок Компанії грошові кошти в загальному розмірі 1 096 600,00 грн, з яких: 1 095 600,00 грн - оплата за базовий актив, 1 000,00 грн - оплата вартості контракту. Дана обставина підтверджується наявними матеріалах справи копіями платіжних інструкцій від зазначеної дати: № 218 на суму 1 096 600,00 грн, № 219 на суму 1 000,00 грн (дата валютування - 5 листопада 2020 року).

Судом встановлено, що на час звернення до суду з цим позовом відповідач свої зобов`язання за контактом не виконав: не здійснив прийняття будинку в експлуатацію та не передав обумовлений вказаним правочином базовий актив у власність покупця. З наявної у матеріалах справи копії листа Департаменту сервісних послуг Державної інспекції архітектури та містобудування України від 11 червня 2025 року № 3439/03/18-25 вбачається, що в Реєстрі будівельної діяльності та його архівній складовій, за параметрами пошуку "замовник будівництва: ТОВ "МК 8" ()"; "реєстраційний номер: ІУ02 від 24.09.2019"; "об`єкт будівництва: "Будівництво житлового, офісно-торговельного та спортивно-оздоровчого комплексу з вбудованою інфраструктурою та підземним паркінгом (І черга будівництва)"; "тип документа: сертифікат про прийняття в експлуатацією закінчених будівництвом об`єктів", - інформації та документів, що підтверджують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, змін до них, їх скасування чи анулювання, на дату надання відповіді не виявлено.

На думку позивача, таке порушення Компанією умов контракту щодо строків завершення будівництва та передачі базового активу позивачу є істотним, у зв`язку з чим Фонд звернувся до суду з цим позовом, у якому, зокрема, просив розірвати укладений між сторонами форвардний контракт від 29 жовтня 2020 року № 03Н/01-КВ/051.

Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частинами 1, 2 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (частина 1 статті 652 ЦК України).

Відповідно до положень частин 2, 3 статті 653 ЦК України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов`язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною 4 цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона (частина 2 статті 652 ЦК України).

Позивач наполягав на розірванні контракту в судовому порядку, зокрема, у зв`язку з неналежним виконанням Компанією своїх зобов`язань за контрактом у частині своєчасного завершення будівництва, прийняття будинку в експлуатацію та передачу базового активу у власність Фонду.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Поняття істотності порушення договору розкривається за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відтак, істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 30 січня 2018 року в справі № 908/491/17.

За загальним правилом не допускається розірвання договору в односторонньому порядку. Проте сторони в договорі можуть встановити як умову про його одностороннє розірвання, так і процедуру її реалізації. Отже, законодавець допускає розірвання договору в односторонньому порядку у випадку, якщо це передбачено умовами укладеного сторонами договору. Розірвання договору в односторонньому порядку з підстав, не передбачених його умовами, допускається виключно в судовому порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 16 квітня 2024 року № 906/397/23.

Разом із цим, судом встановлено, що сторони під час укладання контракту прямо передбачили в його умовах ймовірність порушення Компанією приписів зазначеного правочину в частині своєчасного завершення будівництва, прийняття будинку в експлуатацію та передачу базового активу у власність Фонду, та передбачили право позивача на одностороннє розірвання спірного правочину та порядок повернення сплачених ним коштів за базовий актив.

Зокрема, пунктом 1.5. розділу IV "Прикінцеві положення" контракту договору чітко визначено, що у разі порушення строку будівництва й прийняття будинку в експлуатацію більше ніж на 6 місяців або якщо Компанія з власної вини ухиляється від передачі базового активу у власність покупця в строк, передбачений контрактом, Фонд має право розірвати контракт в односторонньому порядку шляхом направлення на адресу Компанії повідомлення про розірвання контракту. У цьому разі контракт є розірваним і вважається припиненим в повному обсязі без укладення будь-яких документів через 10 календарних днів від дати направлення повідомлення покупця. У такому випадку Компанія повертає покупцю сплачені за базовий актив кошти протягом 90 календарних днів з дати розірвання контракту та отримання вимоги покупця про повернення коштів.

Проте судом встановлено, що позивач не скористався своїм правом на одностороннє розірвання спірного контракту у зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем покладеного на нього обов`язку з передачі базового активу. Докази звернення позивача до Компанії у порядку вказаного пункту договору в матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що в порушення приписів частини 2 статті 652 ЦК України позивач не довів належними доказами того, що на момент укладання спірного контракту сторони виходили з того, що така істотна обставина, як невиконання відповідачем покладеного на нього обов`язку зі своєчасного будівництва та передачі базового активу у власність позивача не настане. Більш того, судом встановлено, що сторони в пунктах 1.5., 1.6. розділу IV "Прикінцеві положення" контракту прямо передбачили настання такої обставини, встановили право позивача на одностороннє розірвання вказаного правочину в зв`язку з настання такої обставини, а також визначили порядок і строк повернення сплачених коштів.

Оскільки Фонд у визначеному законом порядку не довів існування сукупності обставин, передбачених частиною 2 статті 652 ЦК України та з якими чинне законодавство пов`язує можливість розірвання договору в судовому порядку, суд дійшов висновку про необґрунтованість зазначеної позовної вимоги, у зв`язку з чим остання задоволенню не підлягає.

Суд вважає необґрунтованими доводи представника позивача про те, що розірвання контракту в досудовому порядку суперечить інтересам Фонду, оскільки останній буде позбавлений можливості повернути сплачені ним кошти у більш стислі строки, ніж передбачений пунктом 1.5. вказаного контракту 90-денний термін.

Зокрема, за приписами частин 1 та 2 статті 195 ГПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 653 ЦК України в разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відтак, у силу вищевказаних норм матеріального та процесуального права, ймовірне задоволення вимог позивача про розірвання договору та стягнення коштів за базовий актив у судовому порядку буде можливе із значним перевищенням встановленого в контракті 90-денного терміну.

Суд також звертає увагу на те, що з даним позовом Фонд звернувся до суду ще 18 червня 2025 року й внаслідок, зокрема, процесуальної поведінки самого позивача, що полягає у подачі неодноразових усних та письмових клопотань про відкладення судових засідань, строк розгляду цієї справи значно перевищив встановлений контрактом термін на повернення сплачених коштів.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 1 096 600,00 грн сплачених на користь відповідача коштів за спірним форвардним контрактом, посилаючись на приписи статей 693 та 1212 ЦК України.

За умовами частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина 2 статті 693 ЦК України).

Можливість обрання варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача у встановленому контрактом та законом порядку про повернення суми попередньої оплати до моменту звернення з цим позовом до суду.

При цьому суд звертає увагу на те, що у своєму позові Фонд просив стягнути 1 096 600,00 грн, тоді як сума оплати за базовий актив становить 1 095 600,00 грн. Грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн не є сумою попередньої оплати за товар, а є платою за вартість контракту (пункт 3.1. розділу ІІ "Умови форвардного контракту" контракту). Відтак приписи статті 693 ЦК України до вказаної суми коштів застосуванню не підлягають.

Разом із цим, за пунктом 1.5 розділу IV "Прикінцеві положення" контракту, який з огляду на відмову в задоволенні вимоги Фонду про його розірвання в судовому порядку є чинним, сторони чітко передбачили, що Компанія повертає покупцю сплачені за базовий актив кошти протягом 90 календарних днів з дати розірвання контракту та отримання вимоги покупця про повернення коштів.

При цьому, за пунктами 1.5 та 1.6 розділу IV "Прикінцеві положення" контракту будь-які повернення коштів покупцю здійснюються виключно у безготівковій формі на банківський рахунок покупця, про який покупець зобов`язаний письмово повідомити Компанію. Компанія не несе відповідальності за порушення строків повернення коштів у разі неповідомлення покупцем своїх банківських реквізитів.

Оскільки судом встановлено, що позивач не звертався до відповідача в установленому контрактом порядку про повернення плачених за базовий актив коштів, суд дійшов висновку про передчасність даної позовної вимоги, що виключає її задоволення. Вимога про стягнення 1 000,00 грн вартості контракту також є необґрунтованою.

Щодо посилань позивача на застосування приписів статті 1212 ЦК України до спірних правовідносин, суд зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

За змістом частиною 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Передбачений вказаною статтею ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 910/1238/17.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду: від 23 січня 2020 року в справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року в справі № 918/47/18, від 1 квітня 2019 року в справі № 904/2444/18.

Судом встановлено, що спірні грошові кошти були перераховані позивачем на користь Компанії у порядку виконання умов спірного правочину, який на час розгляду судом даного спору є чинним.

У свою чергу, правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 363/3555/17-ц, на які посилався позивач у своєму позові, в якій зазначено, що: "Тлумачення частини третьої статті 651, частини четвертої статті 653, пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однією із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона, яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам), і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України", - можуть бути застосовані виключно за умови попередньої відмови від договору іншою стороною на підставі частини третьої статті 651 ЦК України.

Однак у даній справі судом не встановлено обставин односторонньої відмови позивача від договору у визначеному договором або законом порядку. Крім того, суд звертає увагу на те, що у справі № 363/3555/17-ц Верховний Суд дійшов наведених висновків з урахуванням обставин, за яких між сторонами взагалі не було укладено будь-якого правочину.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь Фонду грошових коштів у загальному розмірі 1 096 600,00 грн. У зв`язку з чим дана позовна вимога є необґрунтованою, а відтак не підлягає задоволенню.

Оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача вищевказаних грошових коштів у загальному розмірі 1 096 600,00 грн, похідні вимоги Фонду про стягнення пені, інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на вказану суму боргу, також задоволенню не підлягають.

При цьому суд звертає увагу на те, що 262 462,95 грн пені на суму основного боргу в розмірі 1 096 600,00 грн були нараховані позивачем за період з 1 квітня 2023 року по 1 жовтня 2023 року на підставі пункту 1.1 розділу IV "Прикінцеві положення" контракту.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Суб`єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Разом із цим, пунктом 1.1 розділу IV "Прикінцеві положення" контракту сторони чітко погодили, що винна сторона сплачує іншій стороні пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, встановленої у період прострочення, за кожен день такого прострочення, виключно за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Однак, у відповідача у зазначений позивачем період не виникло грошового зобов`язання з повернення на користь Фонду грошової суми в розмірі 1 095 600,00 грн. Докази трансформації негрошового зобов`язання відповідача з будівництва, прийняття будинку в експлуатацію та передачі позивачу базового активу у грошове зобов`язання щодо повернення спірних коштів попередньої оплати, з урахуванням пунктів 1.5 та 1.6 розділу IV "Прикінцеві положення" контракту, у спірний період у матеріалах справи відсутні й позивачем до суду подані не були. При цьому, положеннями спірного контракту взагалі не встановлено обов`язку відповідача з повернення вартості контракту в розмірі 1 000,00 грн.

З цих же підстав необґрунтованими є заявлені до стягнення з Компанії суми компенсаційних виплат, нараховані на суму 1 096 600,00 грн на підставі статті 625 ЦК України за період з 1 квітня 2023 року по 18 червня 2025 року, а саме: 72 916,39 грн трьох процентів річних та 226 264,10 грн інфляційних втрат.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, як вже було встановлено судом, у заявлений позивачем період будь-яке прострочення грошового зобов`язання з повернення спірної суми коштів у Компанії не виникло.

Інші доводи, на які посилався позивач під час розгляду даної справи, залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та такі, що не спростовують висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог Фонду.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до статті 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору залишаються за заявником та розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 14 січня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко