ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/2180/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Христенко І.С.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагростеп", м.Полтава
до Фермерського господарства «С.Л.А.», смт Краснокутськ
про стягнення 2605685,26 грн
за участю представників:

позивача - Ворона О.А. (адвокат, ордер ВІ №1311684 від 23.06.2024 року);

відповідача - не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

23.06.2025 року позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Хімагростеп" звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до Фермерського господарства «С.Л.А.» про стягнення заборгованості за договорами №270101 від 27.01.2021 та № 040501 від 04.05.2023 в розмірі 2605685,26 грн, з яких: 1353803,75 грн - основний борг; 54988,56 грн - 3% річних; 521814,95 грн - пеня; 221171,98 грн - сума інфляційних втрат, 453906,02 грн - штраф за порушення терміну оплати.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 27.06.2025 року відкрито провадження у справі №922/2180/25 в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 22.07.2025 року.

11.07.2025 року представник відповідача надав до суду відзив на позовну заяву (вх.№16283), в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що посівний матеріал, поставлений позивачем на адресу ФГ «С.Л.А.» у 2023 році, є неналежної якості і тому відповідач правомірно відмовився від оплати.

Також, відповідач зазначає, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки.

Крім того, не визнаючи заявлений до ФГ «С.Л.А.» позов, також зазначає, що позивачем не вірно зроблений розрахунок суми заборгованості.

16.07.2025 року представник позивача надав до суду відповідь на відзив (вх.№16596), в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Позивач зазначає, що жодних претензій щодо якості поставленого товару, в тому числі і на відповідність ДСТУ, свідоцтва, як під час отримання, так і під час висівання та зростання, відповідачем не заявлялось.

16.07.2025 року представник позивача надав до суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх.№16605).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 17.07.2025 року задоволено заяву представника позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

22.07.2025 року представник відповідача надав до суду клопотання (вх.№16989), в якому просив суд відкласти розгляд справи та витребувати у органу досудового розслідування - Головного слідчого управління Національної поліції України копію постанови по кримінальній справі №0001237 про закриття справи на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Протокольною ухвалою суду від 22.07.2025 року відкладено підготовче засідання на 05.08.2025 року.

01.08.2025 року представник відповідача надав до суду пояснення до клопотання про витребування постанови про закриття кримінального провадження (вх.№17809).

04.08.2025 року представник відповідача надав до суду клопотання про призначення судово-біологічної експертизи (вх.№17949), в якому просить призначити у справі комісійну судово-біологічну експертизу по насіннєвому матеріалу насіння кукурудзи МА Mas_25F AGROSTART+FORCE_ZEA D50 номером партії UA-04-007/0607-21 отриманого відповідачем на підставі специфікації №787 від 13 квітня 20023 року до договору поставки № 270101 від 27 січня 2021 року.

Протокольною ухвалою суду від 05.08.2025 року судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів та відкладено підготовче засідання на 19.08.2025 року.

19.08.2025 року представник відповідача надав до суду письмові пояснення до клопотання про призначення у справі судової експертизи (вх.№19036).

Протокольною ухвалою суду від 19.08.2025 року відкладено підготовче засідання на 21.08.2025 року.

19.08.2025 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення (вх.№19121), в яких просить відмовити у задоволенні клопотання про проведення судово-біологічної експертизи.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21.08.2025 року призначено у справі №922/2180/25 комісійну судово-біологічну експертизу та зупинено провадження у справі.

Постановою Східного апеляційного Господарського суду від 20.10.2025 року ухвалу Господарського суду Харківської області від 21.08.2025 у справі №922/2180/25 скасовано. Справу №922/2180/25 направлено для продовження розгляду до Господарського суду Харківської області.

03.11.2025 року матеріали справи №922/2180/25 повернуто до Господарського суду Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 07.11.2025 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання на 11.11.2025 року.

11.11.2025 року представник відповідача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи (вх.№26128).

Протокольною ухвалою суду від 11.11.2025 року продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 02.12.2025 року.

18.11.2025 року на адресу суду надійшов лист від Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса" щодо визначення фахівця та надання відповідної інформації.

Листом від 19.11.2025 року судом було повідомлено експертів, що суд знімає з розгляду експертизу, яка була призначена ухвалою від 21.08.2025 року.

27.11.2025 року представник відповідача надав до суду додаткові пояснення (вх.№27635), в яких зазначає, що фактично поставлено позивачем насіння невідомого походження і не відповідне заявленим гібридам було підтверджено Головним слідчим управлінням Національної поліції України, яке розслідує кримінальне провадження №0001237 від 07.07.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України. За матеріалами досудового розслідування було встановлено, що невстановлені особи за попередньою змовою з службовими особами ТОВ «Хімагростеп», з метою заволодіння коштами, поставляли підроблений посівний матеріал насіння кукурудзи. Саме органом досудового розслідування в межах КПК України було встановлено, що позивач поставляв у 2023 році посівний матеріал неналежної якості.

Також, відповідач зазначає, що позивач з листопада 2023 по 9 червня 2025 (понад 1,5 року!) жодного разу не виставляв рахунків, не надсилав претензій, не вимагав оплати, хоча знав про претензії ФГ щодо якості та про кримінальне провадження. Таким чином, на переконання відповідача, раптова зміна позиції позивача у червні 2025 є класичним порушенням доктрини venire contra factumpropriум (заборонена суперечлива поведінка).

Відповідач також заявляє про застосування строків позовної давності, та просить застосувати строк позовної давності на стягнення боргу та щодо всієї неустойки - 521814,95 грн пені, 453906,02 грн штрафу.

02.12.2025 року представник позивача надав до суду додаткові пояснення (вх.№27997), в яких зазначає, що позивачем доведено належними доказами факт поставки посівного матеріалу саме тих гібридів, що заявлені у специфікаціях.

Позивач також зауважує, що документи, які підтверджують поставку, були підписані обома сторонами. Відповідачем (Покупцем) ані при прийомці товару, ані в подальшому протягом строку вирощування, жодних претензій не заявлялось, відтак, Відповідач прийняв товар з належною кількістю та якістю.

Крім того, зазначає, що посилання Відповідача на кримінальне провадження (докази закриття містяться в матеріалах справи), стосуються виключно посівного матеріалу (насіння кукурудзи, вартість поставленого товару 132158,21 грн з ПДВ). Щодо іншого товару Відповідачем жодних заперечень протягом розгляду справи взагалі не заявлялось.

Щодо строку позовної давності позивач зазначав, що він правомірно подав позовну заяву, твердження відповідача про пропуск строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки на дату набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (набрав чинності з 2 квітня 2020 року), та введення воєнного стану в Україні.

Надані документи прийняті судом до розгляду та долучені до матеріалів справи.

Протокольною ухвалою суду від 02.12.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.12.2025 року.

04.12.2025 року на адресу суду надійшов лист від Національного наукового центру "Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса", яким повідомлено, що ухвала Господарського суду Харківської області від 21.08.2025 року про призначення комісійної судово-біологічної експертизи залишається без виконання (вх.№28272).

Протокольною ухвалою суду від 09.12.2025 року відкладено судове засідання з розгляду справи по суті на 23.12.2025 року, яке було відкладено на 06.01.2026 року.

Представник позивача в судовому засіданні 06.01.2026 року позовні вимоги підтримував в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання 06.01.2026 року не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Оскільки явка в судове засідання представника відповідача обов`язковою не визнавалася, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за необхідне розглядати справу за відсутності відповідача за наявними в справі матеріалами, як це передбачено ст.202 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, заслухавши пояснення представника позивача, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «ХІМАГРОСТЕП» (надалі -Позивач/«Постачальник») та Фермерським господарством «С.Л.А.» (надалі -Відповідач/«Покупець») були укладені наступні Договори поставки:

1. Договір поставки № 270101 від 27.01.2021 року.

Відповідно до п. 1.1. Договору Постачальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати (поставити) Покупцеві у його власність Товар, асортимент, кількість та ціна якого визначені у Специфікаціях (Додатках), які є невід`ємною частиною цього Договору (надалі Специфікації), а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити Товар.

13.04.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 787 до Договору поставки № 270101 від 27.01.2021, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару.

Відповідно до п.1.2. Специфікації загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 196020,54 грн. (Сто дев`яносто шість тисяч двадцять гривень 54 копійки), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 4840,01 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,50 грн;

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 31 травня 2023 року. Допускається поставка товару окремими партіями.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару, обумовленого Специфікацію № 787 від 13.04.2023 на загальну суму 196020,54 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №787 від 12.05.2023 року, видатковою накладною № 78701 від 12.05.2023 року.

2. Договір поставки № 040501 від 04.05.2023 року.

Відповідно до п.1.1. зазначеного Договору Постачальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передати (поставити) Покупцеві у його власність Товар, асортимент, кількість та ціна якого визначені у Специфікаціях (Додатках), які є невід`ємною частиною цього Договору (надалі Специфікації), а Покупець зобов`язувався прийняти та оплатити Товар.

04.05.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1004 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 1004 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 156078,08 грн. (Сто п`ятдесят шість тисяч сімдесят вісім гривень 08 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 3872,91 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,30 грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 25 травня 2023 року.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 01 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару, обумовленого Специфікацію № 1004 від 04.05.2023 на загальну суму 156078,08 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1004 від 12.05.2023.

04.05.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1006 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 1006 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 1027240,12 грн. (Один мільйон двадцять сім тисяч двісті сорок гривень 12 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 25489,83 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,30грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 15 травня 2023 року. Допускається поставка товару окремими партіями.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 10 травня 2023 року Покупцем здійснюється перерахування на поточний рахунок Постачальника 30% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору; до 01 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 70% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару обумовленого Специфікацію № 1006 від 04.05.2023 на загальну суму 1027240,12грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1006 від 10.05.2023, видатковою накладною № 100601 від 12.05.2023, видатковою накладною № 100602 від 12.05.2023.

12.05.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1102 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 1102 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 47952,00 грн. (Сорок сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 00 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 1296,00 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. США = 37,00 грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 17 травня 2023 року.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару, обумовленого Специфікацію № 1102 від 12.05.2023 на загальну суму 47952,00 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1102 від 12.05.2023.

16.05.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1142 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 1142 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 15984,00 грн. (П`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 432,00 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. США = 37,00 грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 23 травня 2023 року.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

16.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару обумовленого Специфікацію № 1142 від 16.05.2023 на загальну суму 15984,00грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1142 від 16.05.2023.

07.06.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1360 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 1360 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 9990,00 грн. (Дев`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 00 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 270 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. = 37,00 грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 14 червня 2023 року.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару обумовленого Специфікацію № 1360 від 07.06.2023 на загальну суму 9990,00грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 1360 від 08.06.2023.

Відповідно до положень п. 3.3 зазначених Договорів оплата Товару за Договором здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений у Договорі, протягом строку та на умовах, визначених у Специфікаціях до Договору.

Відповідно до п. 3.6 вищевказаних Договорів, Покупець при оплаті Товару, у платіжному документі (дорученні, тощо) повинен вказати номер, дату і назву Договору, за яким здійснюється платіж, а також посилатися на Специфікацію, видаткову накладну або рахунок-фактуру, за якими здійснюється платіж, з вказівкою назви, номера і дати такого документа. Якщо вказані відомості у платіжному документі не зазначені, Постачальник самостійно зараховує перераховані кошти у якості погашення заборгованості Покупця.

В позові зазначено, що Покупцем були здійснені наступні оплати:

1. по Договору №270101 від 27.01.2021 - на суму 18500,00 грн. платіжна інструкція № 9 від 05.05.2023 (згідно рахунку 787 від 13.04.2023).

2. По Договору № 040501 від 04.05.2023 - на суму 180000,00 грн. - платіжна інструкція № 10 від 05.05.2023 (згідно рахунку 1006 від 04.05.2023); на суму 120000,00грн. - платіжна інструкція № 11 від 08.05.2023 (згідно рахунку 1006 від 04.05.2023).

Як стверджує позивач, станом на 09.06.2025 сума заборгованості ФГ «С.Л.А.» перед ТОВ «ХІМАГРОСТЕП» становить 1 134 764,73 грн.

Пунктом 6.2 Договору поставки № 270101 від 27.01.2020 та Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 встановлено, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару, Покупець оплачує Постачальнику пеню від суми простроченого або неналежно виконаного зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення/неналежного виконання зобов`язання, за кожний день такого прострочення/неналежного виконання.

Відповідно до положень п. 6.3. Договору поставки № 270101 від 27.01.2020 та Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 у випадку порушення терміну або умови оплати Товару, що не перевищує 30 календарних днів, Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми простроченого/неналежно виконаного зобов`язання. У разі якщо прострочення терміну або умови оплати Товару перевищує 30 календарних днів, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 40 (сорока) відсотків від суми простроченого/неналежно виконаного зобов`язання.

Згідно з п. 3.12 Договору поставки № 270101 від 27.01.2020 та Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті, що зазначена в специфікації, на Міжбанківському валютному ринку України, Покупець у день здійснення оплати за товар або, у випадках визначених цим Договором проведення розрахунків у іншій, аніж грошова форма, зобов`язаний самостійно визначити суму в гривнях, яку він повинен оплатити Постачальнику, як скориговану вартість товару за наступною формулою:

Х2=Х1*Y2/Y1, де

Х1 вартість/частина вартості товару у гривнях, зазначена у відповідній Специфікації

(Додатку);

Y1 курс продажу іноземної валюти, а саме долару США та/або Євро, до гривні, що

склався на Міжбанківському валютному ринку України на дату, що передує даті

підписання Специфікації (Додатку),

Y2 курс продажу іноземної валюти, а саме долару США та/або Євро, до гривні, що

склався на Міжбанківському валютному ринку України на дату, що передує даті

оплати,

Х2 кінцева вартість неоплаченої частини товару у гривнях.

Відповідно до п. 9.2. Договору поставки № 270101 від 27.01.2021 та Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 Сторони дійшли взаємної згоди на підставі ст. 259 Цивільного кодексу України, при нарахуванні штрафних санкцій відповідно до умов Договору, не застосовувати п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а здійснювати нарахування штрафних санкцій за весь період неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за Договором, а також збільшити позовну давність про стягнення неустойки, штрафу, пені за Договором та встановити її тривалістю у 3 (три) роки.

За розрахунком позивача, відповідальність ФГ «С.Л.А.» за порушення виконання зобов`язань по Договорам поставки перед ТОВ «ХІМАГРОСТЕП» становить:

По Договору поставки № 270101 від 27.01.2021:

- сума боргу, з урахуванням положень 3.12 Договору, становить 212586,45 грн;

- пеня від суми простроченого або неналежно виконаного зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення/неналежного виконання зобов`язання, за кожний день такого прострочення/неналежного виконання складає 78116,88 грн;

- штраф за порушення терміну оплати, що перевищує 30 календарних днів (у розмірі 40 (сорока) відсотків від суми простроченого/неналежно виконаного зобов`язання) складає 71008,26 грн;

- сума інфляційних втрат складає 33908,73 грн;

- сума трьох відсотків річних складає 8272,92 грн.

По Договору поставки № 040501 від 04.05.2023:

- сума боргу, з урахуванням положень 3.12 Договору, становить 1141217,30 грн;

- пеня від суми простроченого або неналежно виконаного зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення/неналежного виконання зобов`язання, за кожний день такого прострочення/неналежного виконання складає 443 698,07 грн;

- штраф за порушення терміну оплати, що перевищує 30 календарних днів (у розмірі 40 (сорока) відсотків від суми простроченого/неналежно виконаного зобов`язання) складає 382897,76 грн;

- сума інфляційних втрат складає 187263,25 грн;

- сума трьох відсотків річних складає 46715,64 грн.

Таким чином, за твердженнями позивача станом на 20.06.2025 заборгованість ФГ «С.Л.А.» перед ТОВ «ХІМАГРОСТЕП» з урахуванням положень п. 3.12 Договорів та майнової відповідальності за порушення виконання зобов`язань по Договорам поставки становить:

- сума основного боргу з урахуванням положень 3.12 Договорів, - 1353803,75грн;

- пеня у розмірі 521814,95 грн;

- штраф у розмірі 453 906,02 грн;

- сума інфляційних 221 171,98 грн;

- сума 3% річних 54 988,56 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За своєю правовою природою укладені між сторонами договори є договорами поставки.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму

Статтею 664 ЦК України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Приписами статті 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Щодо договору поставки №270101 від 27.01.2021 року.

Як встановлено судом, 13.04.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 787 до Договору поставки № 270101 від 27.01.2021.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 787 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 196020,54 грн. (Сто дев`яносто шість тисяч двадцять гривень 54 копійки), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 4840,01 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,50 грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 31 травня 2023 року. Допускається поставка товару окремими партіями.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

На виконання умов договорів позивач свої зобов`язання по поставці товару виконав у повному обсязі згідно з умовами договорів, поставив відповідачу товар, що підтверджується матеріалами справи, а саме, видатковою накладною № 787 від 12.05.2023 року, видатковою накладною № 78701 від 12.05.2023 року, які підписані та скріплені печатками представників позивача та відповідача.

Як вже було встановлено судом, відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити розрахунок за поставлений товар в розмірі 196020,54 грн до 30 листопада 2023 року (п.1.3. Специфікації).

Відповідач поставлений позивачем товар прийняв, однак грошові кошти в повному обсязі не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Факт отримання відповідачем товару за договором поставки №270101 від 27.01.2021 року на загальну суму 196020,54 грн підтверджується видатковою накладною № 787 від 12.05.2023 року, видатковою накладною № 78701 від 12.05.2023 року, а також ТТН №787 від 12.05.2023 та ТТН №78701 від 12.05.2023, які наявні в матеріалах справи.

Видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані уповноваженими особами відповідача та скріплені печаткою товариства без будь-яких зауважень та заперечень.

Проте, оплату за отриманий товар здійснив лише частково, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів №9 від 05.05.2023 року на суму 18500,00 грн (згідно рахунку 787 від 13.04.2023).

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 177520,54 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 177520,54 грн суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми курсової різниці, суд зазначає наступне.

Курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

За змістом ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Крім цього, відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №363/1834/17, постановах Верховного Суду від 15.01.2021 у справі №904/2357/20, від 16.03.2021 у справі №905/392/20.

Як вже було встановлено судом вище, сторони у п. 3.12 Договору поставки №270101 від 27.01.2020 визначили, що у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті, що зазначена в специфікації, на Міжбанківському валютному ринку України, Покупець у день здійснення оплати за товар або, у випадках визначених цим Договором проведення розрахунків у іншій, аніж грошова форма, зобов`язаний самостійно визначити суму в гривнях, яку він повинен оплатити Постачальнику, як скориговану вартість товару, за формулою визначеною договором.

За змістом п.1.2. специфікації № 787 від 13.04.2023 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 196 020,54 грн. (Сто дев`яносто шість тисяч двадцять гривень 54 копійки), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 4 840,01 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,50грн.

Строк оплати до 30 листопада 2023 року (п.1.3. Специфікації).

Як вже зазначалось судом, відповідач частково сплатив заборгованість за поставлений товар, що підтверджується інформаційним повідомленням про зарахування коштів №9 від 05.05.2023 року на суму 18500,00 грн (згідно рахунку 787 від 13.04.2023).

Таким чином, залишок заборгованості складає 177520,54 грн.

Згідно із специфікацією, курс 1 євро = 40,50 грн, отже, вартість товару з урахуванням часткової плати становила (177520,54 : 40,50) 4383,22 євро.

Оскільки Договором визначено строк здійснення оплати, у разі невиконання стороною такої оплати чи в разі виконання стороною оплати поза межами встановленого строку на таку сторону покладається відповідальність за Договором.

За своєю правовою природою курсова різниця, підлягає донарахуванню та оплаті, оскільки покриває матеріальні втрати постачальника (позивача) від знецінення грошових коштів.

В судовому засіданні 06.01.2026 року представник позивача зазначив, що розраховував курсову різницю станом на час складання позовної заяви, а саме 20.06.2025 року за міжбанківським курсом, що вбачається з розрахунку, доданого до позовної заяви.

Проте, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач подав позов через підсистему "Електронний суд" 23.06.2025 року.

Доказів того, що позовна заява була сформована і подана до суду раніше, матеріали справи не містять.

Провівши розрахунок заявленої до стягнення курсової різниці, виходячи з курсу Національного банку України, встановленого на сайті www.minfin.com.ua, судом встановлено, що розрахунок позивача виконаний невірно, оскільки, як вже зазначалось позивач розраховує курсову різницю станом на 20.06.2025 по курсу міжбанку.

Судом зроблено перерахунок на день подання позовної заяви станом на 23.06.2025 року, за офіційним курсом відповідної валюти на офіційному сайті Мінфіну.

З даних офіційного курсу гривні щодо іноземних валют НБУ судом вбачається, що на 23.06.2025 (дата складання позову у даній справі) офіційний курс гривні по відношенню до долара Євро становив 48,20.

Оскільки станом на час подання позову курс Національного банку України Євро до гривні збільшився, відповідно до п.3.12 договору, позивач правомірно здійснив перерахування ціни товару у відповідності з курсом НБУ Євро до гривні, діючому на час подання позову.

Проте, як вже зазначалось, вірною датою визначення курсу є 23.06.2025 (дата подання позову).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, враховуючи умови договору, а також те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за товар, з урахуванням курсової різниці, є правомірними та обґрунтованими, однак у зв`язку з невірним розрахунком курсу станом на дату подання позову, суд частково відмовляє в позові в цій частині, та задоволенню підлягає курсова різниця у сумі 33753,29 грн.

Таким чином, за специфікацією №787 від 13.04.2023 по договору поставки №270101 від 27.01.2021 задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, з урахуванням курсової різниці, в розмірі 211273,83 грн (4383,22 за курсом НБУ станом на 23.06.2025).

В частині стягнення 1312,62 грн курсової різниці суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком боргу по курсу НБУ станом на день подання позову.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 78116,88 грн та штрафу в розмірі 71008,22 грн, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже було встановлено судом, сторони у п. 6.2 Договору поставки № 270101 від 27.01.2020 встановили, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару, Покупець оплачує Постачальнику пеню від суми простроченого або неналежно виконаного зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення/неналежного виконання зобов`язання, за кожний день такого прострочення/неналежного виконання.

Відповідно до п. 9.2. Договору поставки № 270101 від 27.01.2021 сторони дійшли взаємної згоди при нарахуванні штрафних санкцій відповідно до умов Договору, не застосовувати п.6 ст.232 Господарського кодексу України, а здійснювати нарахування штрафних санкцій за весь період неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за Договором.

Відповідно до положень п. 6.3. Договору поставки № 270101 від 27.01.2020 у випадку порушення терміну або умови оплати Товару, що не перевищує 30 календарних днів, Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми простроченого/ неналежно виконаного зобов`язання. У разі якщо прострочення терміну або умови оплати Товару перевищує 30 календарних днів, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 40 (сорока) відсотків від суми простроченого/неналежно виконаного зобов`язання.

Суд, перевіривши розрахунок пені, встановив, що розрахунок позивачем здійснено арифметично вірно, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 78116,88 грн підлягають задоволенню в повному обсязі.

Суд, перевіривши наданий позивачем до позовної заяви розрахунок штрафу у розмірі 40% від суми заборгованості, встановив, що даний розрахунок позивачем здійснено частково арифметично невірно, у зв`язку з чим задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 40% штрафу у розмірі 71008,22 грн.

В частині стягнення 0,04 грн суд штрафу суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Щодо 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши розрахунок позивача по нарахуванню 3% річних, суд дійшов висновку про його арифметичну вірність та відповідність вимогам чинного законодавства України, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 8272,92 грн, підлягають задоволенню.

Щодо стягнення інфляційних нарахувань, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК України).

Отже гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України- гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

З огляду на викладене норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №905/192/18, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у цій справі, оскільки також виникли з договору поставки товару, стосуються стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих окремо на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки, та на заборгованість за коригуючими рахунками. При цьому Верховний Суд враховує те, що зазначений вище висновок був зроблений Верховним Судом саме щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки. Судові рішення у справі №905/192/18 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за коригуючими рахунками до Верховного Суду не оскаржувалися.

Дослідивши умови укладеного між сторонами у цій справі договору поставки 270101 від 27.01.2021, а саме положення п. 3.3 Договору, в якому зазначено, що оплата Товару за Договором здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений у Договору, протягом строку та на умовах, визначених у Специфікаціях до Договору.

Відповідно до умов Специфікації № 787 до Договору поставки № 270101 від 27.01.2021 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 196 020,54 грн, з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 4 840,01 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,50 грн; строк поставки Товару: до 31 травня 2023 року; строк оплати: до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

Отже умови укладеного між сторонами у справі договору поставки передбачають можливість зміни ціни договору, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору та положеннями статті 632 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, грошове зобов`язання покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю.

Встановлена у договорі поставки умова про те, що у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті (по цій поставці - євро) на момент розрахунків за поставлений товар, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до долара.

Отже, враховуючи те, що орієнтовна вартість товару перераховується (коригується) відповідачем на момент розрахунків за поставлений товар, з урахуванням курсу євро до гривні, втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

У такому разі стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, суперечить частині другій статті 625 ЦК України.

У разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару, з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду № 910/11077/20 від 29.04.2021 та від 18.06.2024 у справі № 910/18029/16.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у стягненні 33908,73 грн інфляційних втрат.

Щодо договору поставки № 040501 від 04.05.2023 року.

На виконання умов договору поставки № 040501 від 04.05.2023 року між позивачем та відповідачем було укладено ряд специфікацій.

04.05.2023 року між позивачем та відповідачем було укладено Специфікацію №1004.

Відповідно до п.1.2. Специфікації загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 156 078,08 грн. (Сто п`ятдесят шість тисяч сімдесят вісім гривень 08 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 3872,91 євро, з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,30 грн.

Строк оплати до 01 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару обумовленого Специфікацію № 1004 від 04.05.2023 на загальну суму 156078,08 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1004 від 12.05.2023 та товарно-транспортною накладною.

Видаткова накладна та товарно-транспортна накладна підписані уповноваженими особами відповідача та скріплені печаткою товариства без будь-яких зауважень та заперечень.

Таким чином, факт отримання відповідачем товару згідно Специфікації № 1004 від 04.05.2023, підтверджується належними доказами, наявними в матеріалах справи.

Проте, оплату за отриманий товар відповідач не здійснив, доказів протилежного до суду не надав.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 156078,08 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 156078,08 грн суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Також, 04.05.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1006.

Відповідно до п.1.2. Специфікації № 1006 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 1027240,12 грн. (Один мільйон двадцять сім тисяч двісті сорок гривень 12 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 25489,83 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,30грн.

Відповідно до п.1.3. Специфікації товар поставляється в термін до 15 травня 2023 року. Допускається поставка товару окремими партіями.

Відповідно до п.1.4. Специфікації оплата за товар здійснюється до 10 травня 2023 року Покупцем здійснюється перерахування на поточний рахунок Постачальника 30% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору; до 01 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 70% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року позивач поставив на адресу відповідача товар, обумовлений Специфікацію № 1006 від 04.05.2023 на загальну суму 1027240,11 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 1006 від 10.05.2023, видатковою накладною № 100601 від 12.05.2023, видатковою накладною № 100602 від 12.05.2023, а також товарно-транспортною накладною, які підписані та скріплені печатками представників позивача та відповідача.

Як вже було встановлено судом, відповідач взяв на себе зобов`язання здійснити розрахунок за поставлений товар в розмірі 1 027 240,12 грн до 01.11.2023 року (п.1.4. Специфікації).

Відповідач поставлений позивачем товар прийняв, однак грошові кошти в повному обсязі не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Видаткові накладні та товарно-транспортні накладні підписані уповноваженими особами відповідача та скріплена печаткою товариства без будь-яких зауважень та заперечень.

Таким чином, факт отримання відповідачем товару згідно Специфікації № 1006 від 04.05.2023, підтверджується належними доказами, наявними в матеріалах справи.

Проте, оплату за отриманий товар здійснив лише частково, на суму 180000,00грн (платіжна інструкція № 10 від 05.05.2023, згідно рахунку 1006 від 04.05.2023) та на суму 120000,00 грн (платіжна інструкція № 11 від 08.05.2023, згідно рахунку 1006 від 04.05.2023).

Отже відповідач здійснив оплату товару на загальну суду 300000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Залишок заборгованості за специфікацією №1006 від 04.05.2023 складає 727240,11 грн.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 727240,11 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 727240,11 грн суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми курсової різниці за специфікаціями №1004 та №1006, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом вище, сторони у п. 3.12 Договору поставки №040501 від 04.05.2023 визначити, що у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті, що зазначена в специфікації, на Міжбанківському валютному ринку України, Покупець у день здійснення оплати за товар або, у випадках визначених цим Договором проведення розрахунків у іншій, аніж грошова форма, зобов`язаний самостійно визначити суму в гривнях, яку він повинен оплатити Постачальнику, як скориговану вартість товару, за формулою визначеною договором.

За змістом п.1.2. специфікації №1006 від 04.05.2023, загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 1027240,12 грн, з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 25489,83 євро, з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,30 грн.

Строк оплати до 10 травня 2023 року Покупцем здійснюється перерахування на поточний рахунок Постачальника 30% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору; до 01 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 70% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

Як вже зазначалось судом, відповідач частково сплатив заборгованість за поставлений товар, що підтверджується матеріалами справи на загальну суму 300000,00 грн.

Таким чином, залишок заборгованості складає 727240,11 грн.

Згідно із специфікацією, курс 1 євро = 40,30 грн, отже, вартість товару з урахуванням часткової оплати становила (727240,11 : 40,30) 18045,66 євро.

За змістом п.1.2. специфікації №1004 від 04.05.2023, загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 156078,08 грн, з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 3872,91 євро з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 євро = 40,30 грн.

Строк оплати до 01 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

Оскільки Договором визначено строк здійснення оплати, у разі невиконання стороною такої оплати чи в разі виконання стороною оплати поза межами встановленого строку на таку сторону покладається відповідальність за Договором.

За своєю правовою природою курсова різниця, підлягає донарахуванню та оплаті оскільки покриває матеріальні втрати постачальника (позивача) від знецінення грошових коштів.

В судовому засіданні 06.01.2026 року представник позивача зазначив, що розраховував курсову різницю станом на час складання позовної заяви, а саме 20.06.2025 року за міжбанківським курсом, що вбачається з розрахунку доданого до позовної заяви.

Проте, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач подав позов через підсистему "Електронний суд" 23.06.2025 року.

Доказів того, що позовна заява була сформована і подана до суду раніше, матеріали справи не містять.

Провівши розрахунок заявленої до стягнення курсової різниці, виходячи з курсу Національного банку України, встановленого на сайті www.minfin.com.ua, судом встановлено, що розрахунок позивача виконаний невірно, оскільки, як вже зазначалось позивач розраховує курсову різницю станом на 20.06.2025 по курсу міжбанку.

Судом зроблено перерахунок на день подання позовної заяви станом на 23.06.2025 року, за офіційним курсом відповідної валюти на офіційному сайті Мінфіну.

З даних офіційного курсу гривні щодо іноземних валют НБУ судом вбачається, що на 23.06.2025 (дата складання позову у даній справі) офіційний курс гривні по відношенню до долара Євро становив 48,20.

Оскільки станом на час подання позову курс Національного банку України Євро до гривні збільшився, відповідно до п.3.12 договору, позивач правомірно здійснив перерахування ціни товару у відповідності з курсом НБУ Євро до гривні, діючому на час подання позову.

Проте, як вже зазначалось, вірною датою визначення курсу є 23.06.2025 (дата подання позову).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, враховуючи умови договору, а також те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за товар по специфікаціям №1006 та №1004, з урахуванням курсової різниці є правомірними, однак, у зв`язку з невірним розрахунком курсу євро, встановленого НБУ станом на дату подання позову, суд частково відмовляє в позові в цій частині, та задоволенню підлягає курсова різниця у сумі 173170,04 грн.

Таким чином, за специфікаціями №1006 та №1004 від 04.05.2023 по договору поставки №040501 від 04.05.2023 задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, з урахуванням курсової різниці, в розмірі 1 056 488,23 грн (21918,57 Євро за курсом НБУ станом на 23.06.2025).

В частині стягнення 1312,58 грн курсової різниці суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком боргу по курсу НБУ станом на день подання позову.

Також, між позивачем та відповідачем було укладено специфікацію №1102 від 12.05.2023 року до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023.

Відповідно до умов специфікації №1102 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 47952,00 грн, з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 1 296,00 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. США = 37,00 грн.

Строк оплати до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 року Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару, обумовленого Специфікацію № 1102 від 12.05.2023 на загальну суму 47952,00 грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною №1102 від 12.05.2023 та товарно-транспортною накладною.

Видаткова накладна та товарно-транспортна накладна підписані уповноваженими особами відповідача та скріплені печаткою товариства без будь-яких зауважень та заперечень.

Таким чином, факт отримання відповідачем товару згідно Специфікації № 1102 від 12.05.2023, підтверджується належними доказами, наявними в матеріалах справи.

Проте, оплату за отриманий товар відповідач не здійснив, доказів протилежного до суду не надав.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 47952,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 47952,00 грн суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, 07.06.2023 року Сторонами було укладено Специфікацію № 1360 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023.

Відповідно до умов специфікації №1360 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 9990,00 грн, з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 270 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. = 37,00 грн.

Строк оплати до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

12.05.2023 Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару, обумовленого Специфікацію № 1360 від 07.06.2023 на загальну суму 9990,00грн, з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 1360 від 08.06.2023, та товарно-транспортною накладною.

Видаткова накладна та товарно-транспортна накладна підписані уповноваженими особами відповідача та скріплені печаткою товариства без будь-яких зауважень та заперечень.

Таким чином, факт отримання відповідачем товару згідно Специфікації № 1360 від 08.06.2023, підтверджується належними доказами, наявними в матеріалах справи.

Проте, оплату за отриманий товар відповідач не здійснив, доказів протилежного до суду не надав.

Враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, відповідач є таким, що прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару на суму 9990,00 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в сумі 9990,00 грн суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині стягнення суми курсової різниці за специфікаціями №1102 та №1360, суд зазначає наступне.

Як вже було встановлено судом вище, сторони у п. 3.12 Договору поставки №040501 від 04.05.2023 визначити, що у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті, що зазначена в специфікації, на Міжбанківському валютному ринку України, Покупець у день здійснення оплати за товар або, у випадках визначених цим Договором проведення розрахунків у іншій, аніж грошова форма, зобов`язаний самостійно визначити суму в гривнях, яку він повинен оплатити Постачальнику, як скориговану вартість товару, за формулою визначеною договором.

За змістом п.1.2. специфікації №1102 від 12.05.2023, загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 47952,00 грн. (Сорок сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дві гривні 00 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 1296,00 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. США = 37,00 грн.

Строк оплати до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

За змістом п.1.2. специфікації №1360 від 08.06.2023 загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 9 990,00 грн, з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 270 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. = 37,00 грн.

Строк оплати до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п.1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

Оскільки Договором визначено строк здійснення оплати, у разі невиконання стороною такої оплати чи в разі виконання стороною оплати поза межами встановленого строку на таку сторону покладається відповідальність за Договором.

За своєю правовою природою курсова різниця, підлягає донарахуванню та оплаті оскільки покриває матеріальні втрати постачальника (позивача) від знецінення грошових коштів.

В судовому засіданні 06.01.2026 року представник позивача зазначив, що розраховував курсову різницю станом на час складання позовної заяви, а саме 20.06.2025 року за міжбанківським курсом, що вбачається з розрахунку доданого до позовної заяви.

Проте, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач подав позов через підсистему "Електронний суд" 23.06.2025 року.

Доказів того, що позовна заява була сформована і подана до суду раніше, матеріали справи не містять.

Провівши розрахунок заявленої до стягнення курсової різниці виходячи з курсу Національного банку України, встановленого на сайті www.minfin.com.ua, судом встановлено, що розрахунок позивача виконаний не вірно, оскільки, як вже зазначалось позивач розраховує курсову різницю станом на 20.06.2025 по курсу міжбанку.

Судом зроблено перерахунок на день подання позовної заяви станом на 23.06.2025 року, за офіційним курсом відповідної валюти на офіційному сайті Мінфіну.

З даних офіційного курсу гривні щодо іноземних валют НБУ судом вбачається, що на 23.06.2025 (дата складання позову у даній справі) офіційний курс гривні по відношенню до долара США становив 41,83.

Оскільки станом на час подання позову курс Національного банку України долару США до гривні збільшився, відповідно до п.3.12 договору, позивач правомірно здійснив перерахування ціни товару у відповідності з курсом НБУ долару США до гривні, діючому на час подання позову.

Проте, як вже зазначалось, вірною датою визначення курсу є 23.06.2025 (дата подання позову).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, враховуючи умови договору, а також те, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого товару, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за товар по специфікаціям №1102 та №1360, з урахуванням курсової різниці, є правомірними, та позов підлягає задоволенню в частині стягнення 7569,26 грн курсової різниці.

Таким чином, за специфікаціям №1102 та №1360 по договору поставки №040501 від 04.05.2023 задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення основного боргу, з урахуванням курсової різниці, в розмірі 65511,26 грн (1566,00 доларів США за курсом НБУ станом на 23.06.2025).

Щодо специфікації №1142 від 16.05.2023 за Договором поставки № 040501 від 04.05.2023.

Як стверджує позивач, 16.05.2023 Сторонами було укладено Специфікацію №1142 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023, якою Сторони погодили істотні умови поставки товару, в тому числі:

- загальна вартість Товару, що підлягає поставці складає 15984,00 грн. (П`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок), з урахуванням ПДВ, що на дату укладання цієї Специфікації становить 432,00 дол. США з урахуванням встановленого еквіваленту: 1 дол. США = 37,00 грн;

- строк поставки Товару: до 23 травня 2023 року;

- строк оплати: до 30 листопада 2023 року шляхом перерахування Покупцем на поточний рахунок Постачальника 100% загальної вартості Товару, що вказана в п. 1.2. даної Специфікації та з врахуванням п. 3.12 Договору.

За твердженнями позивача, 16.05.2023 Постачальником на адресу Покупця була здійснена поставка товару, обумовленого Специфікацію № 1142 від 16.05.2023 на загальну суму 15 984,00 грн. (П`ятнадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят чотири гривні 00 копійок), з урахуванням ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № 1142 від 16.05.2023 та ТТН з Нової пошти від 16.05.

На підтвердження здійсненої поставки позивачем надано до суду наступні документи:

- специфікацію №1142 від 16.05.2023 року;

- видаткову накладну № 1142 від 16.05.2023 року;

- рахунок на оплату по замовленню № 1142 від 16.05.2023 року;

- експрес накладна з Нової пошти від 16.05.

Згідно із частиною першою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з усталеною позицією Верховного Суду (наведеною, наприклад, у постанові Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі №916/922/19) визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару (обставини здійснення перевезення товару, поставленого за спірною видатковою накладною, обставини зберігання та використання цього товару в господарській діяльності покупця). У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Суд зауважує, що подані позивачем документи, а сама специфікація №1142, видаткова накладна №1142, рахунок на оплату не містять ані підпису, ані печатки жодної із сторін договору.

Експрес накладна нової пошти, на яку посилається позивач, не містить також жодних вказівок на товар, визначений специфікацією №1142.

Експрес накладна може бути доказом переміщення товару, проте, не є документом, який підтверджує отримання покупцем товару.

Суд зауважує, що всі інші специфікації та видаткові накладні містять підписи та печатки представників сторін.

Крім того, на вказаній експрес накладній відсутній рік, зазначено лише число та місяць (16.05).

Таким чином, подані позивачем накладні є неналежними та недопустимими доказами, оскільки у графі отримав відсутній підпис уповноваженої особи відповідача, внаслідок чого суд позбавлені можливості ідентифікувати особу, якій передавався зазначений в накладних товар.

фактом підтвердження господарської операції є первинні документи, проте позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поставки за специфікацією №1142, як і не надано доказів укладання самої специфікації.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність належних та допустимих доказів, які підтверджують факт передання товару відповідачу, тобто факт здійснення господарської операції поставки товару за специфікацією №1142, у зв`язку з чим, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за специфікацією №1142 до Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 року.

Щодо позовних вимог в частині стягнення пені в розмірі 443698,07 грн та штрафу в розмірі 382897,76 грн за Договором № 040501 від 04.05.2023, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Як вже було встановлено судом, сторони у п. 6.2 Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 встановили, що у випадку порушення термінів або умов оплати товару, Покупець оплачує Постачальнику пеню від суми простроченого або неналежно виконаного зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, діючої на момент прострочення/неналежного виконання зобов`язання, за кожний день такого прострочення/неналежного виконання.

Відповідно до п. 9.2. Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 сторони дійшли взаємної згоди при нарахуванні штрафних санкцій відповідно до умов Договору, не застосовувати п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, а здійснювати нарахування штрафних санкцій за весь період неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за Договором.

Відповідно до положень п. 6.3. Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 у випадку порушення терміну або умови оплати Товару, що не перевищує 30 календарних днів, Покупець додатково сплачує Постачальнику штраф у розмірі 20 (двадцяти) відсотків від суми простроченого/ неналежно виконаного зобов`язання. У разі якщо прострочення терміну або умови оплати Товару перевищує 30 календарних днів, Покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 40 (сорока) відсотків від суми простроченого/неналежно виконаного зобов`язання.

Суд, перевіривши надані позивачем до позовної заяви розрахунки пені та штрафу у розмірі 40% від суми заборгованості, встановив, що дані розрахунки є невірними, у зв`язку із відмовою у стягненні заборгованості за специфікацією №1142 від 16.05.2023.

Таким чином, здійснивши перерахунок пені та штрафу, без врахування суми боргу за специфікацією №1142 від 16.05.2023, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 436655,38 грн та 40% штрафу у розмірі 376504,08 грн.

В частині стягнення пені в розмірі 7042,69 грн та штрафу в розмірі 6393,68 грн суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Щодо 3% річних та інфляційних.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням інфляційних витрат на суму боргу та процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки за порушення виконання зобов`язання.

Перевіривши розрахунки позивача по нарахуванню 3% річних, суд дійшов висновку про їх невірність, у зв`язку із відмовою у стягненні заборгованості за специфікацією №1142 від 16.05.2023.

Таким чином, здійснивши перерахунок 3% річних, без врахування боргу за специфікацією №1142 від 16.05.2023, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 45969,74 грн.

В частині стягнення 3 % річних в розмірі 745,90 грн суд відмовляє, у зв`язку з невірним розрахунком.

Щодо стягнення інфляційних нарахувань, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК України).

Отже гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається у гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом статті 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України- гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

З огляду на викладене норми частини другої статті 625 Цивільного кодексу України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

У разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Такий правовий висновок Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 625 Цивільного кодексу України викладений у постанові Верховного Суду від 11.10.2018 року у справі №905/192/18, правовідносини в якій є подібними правовідносинам у цій справі, оскільки також виникли з договору поставки товару, стосуються стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, нарахованих окремо на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки, та на заборгованість за коригуючими рахунками. При цьому Верховний Суд враховує те, що зазначений вище висновок був зроблений Верховним Судом саме щодо позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на заборгованість з оплати товару, що була попередньо визначена сторонами у договорі поставки. Судові рішення у справі №905/192/18 в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості за коригуючими рахунками до Верховного Суду не оскаржувалися.

Дослідивши умови укладеного між сторонами у цій справі договору поставки №040501 від 04.05.2023, а саме положення п. 3.3 Договору, в якому зазначено, що оплата Товару за Договором здійснюється у національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника, зазначений у Договору, протягом строку та на умовах, визначених у Специфікаціях до Договору.

Згідно з п. 3.12 Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті, що зазначена в специфікації, на Міжбанківському валютному ринку України, Покупець у день здійснення оплати за товар або, у випадках визначених цим Договором проведення розрахунків у іншій, аніж грошова форма, зобов`язаний самостійно визначити суму в гривнях, яку він повинен оплатити Постачальнику

Отже умови укладеного між сторонами у справі договору поставки передбачають можливість зміни ціни договору, що є правом сторін та узгоджується з принципом свободи договору та положеннями статті 632 ЦК України.

З огляду на викладене, грошове зобов`язання покупця хоча і виражене у гривні, проте має прив`язку до еквіваленту в іноземній валюті. При цьому визначення остаточної ціни договору залежить саме від дати здійснення фактичної оплати товару за орієнтовною вартістю.

Встановлена у договорі поставки умова про те, що у разі збільшення на момент оплати курсу іноземних валют, а саме в еквіваленті ціни товару в іноземній валюті (по цій поставці - євро) на момент розрахунків за поставлений товар, має на меті поновити увесь обсяг втрат вартості товару, які позивач як постачальник отримав унаслідок зміни курсу гривні до долара.

Отже, враховуючи те, що орієнтовна вартість товару перераховується (коригується) відповідачем на момент розрахунків за поставлений товар, з урахуванням курсу євро/долара до гривні, втрати позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції, зокрема і у разі порушення відповідачем грошового зобов`язання зі сплати орієнтовної вартості товару, відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

У такому разі стягнення інфляційних втрат, нарахованих на суму заборгованості, суперечить частині другій статті 625 ЦК України.

У разі, якщо матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів покриваються за рахунок донарахування вартості товару з урахуванням курсової різниці, стягнення інфляційних втрат є недопустимим та призведе до подвійного стягнення.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду № 910/11077/20 від 29.04.2021 та від 18.06.2024 у справі № 910/18029/16.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в стягненні 187263,25 грн інфляційних втрат.

Щодо заперечень відповідача, суд зазначає наступне.

Відповідач у своїх запереченнях зазначав, що відсутні підстави для оплати за товар, оскільки поставлений позивачем товар є неналежної якості.

Як вбачається з наявних матеріалів справи, предметом позову є стягнення заборгованості за поставлений товар. Разом з цим, аналіз заяв по суті спору свідчить, що заперечення відповідача ґрунтуються на неналежній якості поставленого товару. В свою чергу, позивач вказує, що відповідач не повідомляв постачальника про виявлені недоліки.

Матеріали справи не містять жодного документу відповідача з повідомленням/претензією до позивача щодо неналежної якості поставленого товару.

З аналізу обставин справи вбачається, що предметом позову у справі, що розглядається, є спір щодо належного виконання відповідачем зобов`язань за договорами №270101 від 27.01.2021 та №040501 від 04.05.2023, зокрема щодо своєчасної оплати поставленого товару.

Суд зауважує, що наявність факту порушеного кримінального провадження №0001237 від 07.07.2023 неможливо розглядати як належне обґрунтування та доведеність відповідного юридичного факту щодо неналежної якості товару.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 28.03.2024 вищевказане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України з огляду на відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Також, у наданих до суду додаткових пояснення відповідач вказує, що позивачем не доведено належними доказами факт поставки товару.

Суд зауважує, що у відзиві на позовну заяву, відповідач не заперечував тієї обставини, що позивач поставив товар, відповідач лише звертав увагу, що товар поставлений неналежної якості.

Відповідно до ч.4 ст.165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Враховуючи зазначене, суд відхиляє зазначені твердження відповідача.

Відповідач у відзиві також зазначав, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки.

Проте, з відповідним клопотанням щодо зменшення розміру неустойки до суду відповідач не звертався.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, інших обставин, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідністю розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Звертаючись з вимогою про стягнення штрафу, пені, процентів річних та інфляційних за час затримки розрахунку, позивач також не повинен доводити розмір дійсних майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат кредитора, пов`язаних із затримкою розрахунку, не має на меті встановлення точного їх розміру.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Вказана позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі № 902/417/18.

Однак, в даній справі відповідачем не було доведено, що належні до сплати штрафні санкції, відсотки річні надмірно великі, а також те, що існують будь-які інші обґрунтовані обставини, які обумовлюють необхідність втручання суду щодо розміру встановленої відповідальності за порушення відповідачем зобов`язання.

При цьому, суд приймає до уваги, що юридична особа самостійно, на власний ризик здійснює свою господарську діяльність, укладає господарські договори та відповідає за наслідки їх невиконання.

Позивач і Відповідач є суб`єктами господарювання, які несуть однакову економічну (матеріальну) відповідальність за свої дії та однакові ризики. Тому, довготривале невиконання Відповідачем зобов`язань з оплати за отриманий товар за Договорами поставки № 270101 від 27.01.2021 та № 040501 від 04.05.2023 також несе негативний вплив на діяльність підприємства Позивача.

Враховуючи викладене, а також значне прострочення виконання зобов`язання з боку відповідача та відсутність будь-яких дій, націлених на зменшення суми заборгованості, суд не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки.

Щодо строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У зв`язку з поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11 березня 2020 року №211 з 12 березня 2020 року по 03 квітня 2020 року на території України було встановлено карантин.

В подальшому термін його дії неодноразово продовжувався Постановою Кабінету Міністрів України від № 383 від 25.04.2023 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 № 1236» дію карантину було продовжено до 30 червня 2023 року.

Запровадження карантинних заходів обумовило внесення змін до норм матеріального права щодо перебігу строку позовної давності.

Зокрема, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 № 540-ІХ (набрав чинності з 02.04.2020) прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» (№64/2022) від 24.02.2022 з 24 лютого 2022 року в Україні було введено воєнний стан

В подальшому відповідними указами президента України воєнний стан неодноразово продовжувався.

Так само введення воєнного стану обумовило внесення змін до норм матеріального права щодо перебігу строку позовної давності.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п. 19, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину та на період дії в Україні воєнного стану.

Законом України від 14.05.2025 № 4434-IX Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено. Цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто відновлення перебігу строків позовної давності розпочалися з 04 вересня 2025 року.

Крім того, відповідно до п. 9.2. Договору поставки № 270101 від 27.01.2021 та Договору поставки № 040501 від 04.05.2023 сторони дійшли взаємної згоди на підставі ст. 259 Цивільного кодексу України збільшити позовну давність про стягнення неустойки, штрафу, пені за Договором та встановити її тривалістю у 3 (три) роки.

Позивач звернувся до суду з позовною заявою 23.06.2025 року, отже вимоги щодо стягнення з відповідача нарахованої суми основного боргу, та всієї неустойки подано у відповідності зі строками позовної давності, визначеними законодавством та договорами.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності.

Частиною третьою статті 2 ГПК України визначено, що основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: верховенство права; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; розумність строків розгляду справи судом; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з чч.1,3 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною першою статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст.79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Верховний Суд з посиланням на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, з-поміж іншого зазначив, що "концепція негативного доказу", закріплена у частині десятій статті 81 ГПК України, не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Подібну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ч.5 ст.236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах "Трофимчук проти України", "Серявін та інші проти України" обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані до матеріалів справи, та надана їм правова оцінка.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази підтверджують обставини, які є предметом доказування у справі.

Під час розгляду справи відповідач доказів сплати заборгованості не надав, також не надав суду жодних доказів, які б спростовували позовні вимоги.

Таким чином, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд визнає позовні вимоги правомірними, обґрунтованими, підтвердженими доданими до матеріалів справи доказами та не спростованими відповідачем.

Однак, з урахуванням відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення основного боргу в розмір 20530,43 грн (15984,00 грн основного боргу та 4546,43 грн курсової різниці), 6393,72 грн штрафу, 221171,98 грн інфляційних втрат, 7042,69 грн пені, 745,90 грн 3% річих, позов підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судового збору суд керується положеннями п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, відповідно до яких, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи часткову відмову в позові, судовий збір в розмірі 35247,01 грн покладається на відповідача, з вини якого виник спір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Решта покладається на позивача, у зв`язку з частковою відмовою в позові.

Також на відповідача покладається 3028,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19,124, 129 Конституції України, статтями 1, 2, 5, 7, 11, 13, 14, 15, 42, 46, 73, 74, 76-80, 86, 129, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити частково.

Стягнути з Фермерського господарства «С.Л.А.» (адреса: 62002, Харківська обл., Краснокутський р-н, смт Краснокутськ, вул. Леніна, 86; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Хімагростеп" (адреса: 36004, м. Полтава, просп. Миру, 16-А; ) борг в розмірі 2 349 800,54грн, з яких: 1 333 273,32 грн - основний борг, 54 242,66 грн - 3% річних, 514 772,26 грн - пеня, 447512,30 грн - штраф за порушення терміну оплати, а також 35247,01 грн судового збору за подання позовної заяви та 3028,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення Господарського суду Харківської області може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги в порядку, встановленому статтями 254, 256 - 259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "16" січня 2026 р.

СуддяК.В. Аріт