ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2026 р. Справа №914/1984/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді О.С. Скрипчук

суддів Н.М. Кравчук

Г.В. Орищин,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Комунального закладу Львівських обласної ради «Винниківський науковий ліцей» б/н від 08.10.2025 (вх.№01-05/2942/25 від 08.10.2025)

на рішення Господарського суду Львівської області від 19.09.2025 (суддя Горецька З.В.)

у справі № 914/1984/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ

до відповідача: Комунального закладу Львівської обласної ради «Винниківський науковий ліцей», м. Винники, Львівська область

про стягнення заборгованості за постачання природного газу.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Комунального закладу Львівської обласної ради «Винниківський науковий ліцей» про стягнення заборгованості за постачання природного газу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем умов договору №12-4638/23-БО-Т від 13.09.2023 в частині своєчасної оплати за поставлений природний газ, виникла заборгованість у розмірі 10 902,54 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 19.09.2025 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Комунального закладу Львівської обласної ради «Винниківський науковий ліцей» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 10 902,54 грн, з яких 8 018,21 грн основної заборгованості, 1 126,72 грн пені, 330,19 грн 3% річних, 1 427,42 грн інфляційних втрат та судові витрати в розмірі 2 422,40 грн судового збору.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області, 09.10.2025 відповідачем (апелянтом), через систему «Електронний суд» було подану апеляційну скаргу б/н від 09.10.2025 (вх.№01-05/2942/25 від 09.10.2025), у якій скаржник вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального та матеріального права, а отже просить рішення суду першої інстанції від 19.09.2025 скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Також у своїй апеляційній скарзі апелянт стверджує, що позивач не поставляв і не міг поставити відповідачу газ ні на оскаржувану суму, ні нас будь-яку іншу суму взагалі, оскільки в серпні 2023 року РГК «ЛЬВІВГАЗ» відключило відповідача від мереж газопостачання. Газопостачальне обладнання оплумбовано, трубу по якій відбувалось постачання газу - перерізано. З 01.09.2023 року відповідач (апелянт) газопостачання не відновлював.

За вимогами частини тринадцятої статті 8 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до п.10 ч.3 ст.2 ГПК України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте, розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, №4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, №№32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07 від 15.03.2012).

Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи 13.09.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (позивачем) та Комунальним закладом Львівської обласної ради «Винниківський науковий ліцей» (відповідачем) укладено договір постачання природного газу №12-4638/23-БО-Т (надалі-договір).

На виконання умов договору, позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 8 018,21 грн.

Відповідно до п. 4.1. вищезгаданого договору, ціна природного газу за 1 000 куб.м. газу без ПДВ становить 13 658,33 грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20% до того ж тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи складає 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 163,89 грн за 1000 куб.м.

Всього ціна газу за 1000 куб.м. з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16 553,89 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, обсяг споживання відповідачем природного газу у листопаді 2023 становить 0,48437 тис.куб.м. на загальну суму 8 018,21 грн. Розрахунок вартості: 1) 0,48437 х 13 658,33 = 6 615,69 грн; 2) 0,48437 х 124,16 х 1,1 = 66,15 грн; 3) (6615,69 + 66,15) х 120% = 8 018,21 грн.

Відповідно до п.п. 3.5.2. п. 3.5. договору, на підставі отриманих від відповідача даних та даних щодо остаточної локації відборів відповідача на інформаційній платформі оператора ГТС позивач готує та надає відповідачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також- акт), підписані уповноваженим представником позивача.

Судом першої інстанції встановлено, та досліджено колегією суддів, що на виконання умов договору, позивач передав у власність відповідачу природній газ на загальну суму 8 018,21 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, відомостями з інформаційної платформи оператора ГТС (Газотранспортної системи) щодо остаточної локації відборів відповідача, які підтверджують обсяги природного газу, що були поставлені відповідачу у спірний період.

З відповіді на адвокатський запит Оператора ГТС від 19.05.2025 вбачається, що відповідачем (ЕІС- код: 56XS00004F59400Y) спожито природній газ з ресурсу позивача у відповідних обсягах за спірний період, які вказані в позовній заяві.

Відповідно до пункту 5.1. договору остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем в якому відповідач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період.

Оплату за переданий газ відповідач не здійснив та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, чим порушив умови господарського зобов`язання, зокрема, вимоги пункту 5.1. договору.

Відповідач ухилився від належного оформлення акта приймання-передачі природного газу за листопад 2023 року, оплату за поставлений природний газ не здійснив. Сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідачем перед позивачем за договором складає 8 018,21 грн.

З урахуванням суми та строку прострочення сплати основного боргу за договором, розмір нарахованої позивачем пені за неналежне виконання відповідачем умов договору складає 1 126,72 грн.

Сума, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів складає 1 427,42 грн.

Загальний розмір нарахованих 3% річних від основного боргу складає 330,19 грн.

Отже, загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 10 902,54, з яких:

- 8 018,21 - основний борг,

- 1 126,72 - пеня,

- 330,19 грн - 3% річних,

- 1 427,42 - інфляційні втрати.

При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 ГК України, майново - господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Щодо доводів апелянта про те, що позивачем не надано доказів направлення акту приймання-передачі природного газу за листопад 2023 року (оспорюваний період) відповідачу ні у паперовій формі ні у електронній, а також щодо того, що позивач не поставляв і не міг поставити відповідачу газ на оспорювану суму, оскільки в серпні 2023 року РГК «ЛЬВІВГАЗ» відключило відповідача від мереж газопостачання, газопостачальне обладнання опломбовано, а з 01.09.2023 року відповідач газопостачання не відновлював, отже починаючи з того моменту і по даний час відповідач газу не споживав взагалі.

Колегія суддів вважає такі доводи беззмістовними та необгрунтованими зазначаючи наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та досліджено колегією суддів Західного апеляційного господарського суду між Товариством з обмеженою відповдальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (позивач) та Комунальним закладом Львівської обласної ради «Винниківський науковий ліцей» (відповідач) 13.09.2023 укладено договір №12-4638/23-БО-Т постачання природного газу (договір). Орім того, до зазначеного договору сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 13.09.2023, зазначена угода підписана в.о. директора Свистович Л.Є., яка діяла на підставі статуту та скріплена печаткою відповідача.

Колегія суддів звертає увагу на той факт, що наведені документи підписувались представником відповідача (апелянта) в той час, як від зазначає у своїй скарзі він вже був відключеним від мереж газопостачання. В той же час, в укладеному договорі п.2.1. закріплена домовленість між сторонами, що поставка буде відбуватись з вересня по грудень 2023, тобто поставка в листопаді входить до цього оскаржуваного періоду. Як досліджено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, після поставки природного газу у листопаді 2023 року на електронну адресу відповідача (апелянта), що передбачено договором, було направлено акт приймання-передачі природного газу на загальну вартість 8018,21 грн.

Отже, з урахуванням обізнаності скаржника про спожиті обсяги природного газу та ціни природного газу, що визначена в договорі, апелянт знав про вартість природного газу яка мала бути ним сплачена за відповідний період поставки та мав можливість здійснити таку оплату навіть не очікуючи відповідно акту приймання-передачі природного газу.

Пунктом 5.1. договору передбачено, що в разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем (скаржником) газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4. Більш того, відповідно до пункту 11 розділу II Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2025 №2496, споживач самостійно контролює власне газоспоживання.

Статтею 174 ГК України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань зокрема є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Згідно ч. 1 ст. 193 ГК України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звично ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ст. 530 ЦК України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно п. 6.2 Договору споживач зобов`язаний самостійно контролювати власне використання природного газу та своєчасно оплачувати вартість поставленого природного газу в розмірі та порядку, що передбачені цим Договором.

В даному випадку обсяги встановлюються відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та Відповідач був зобов`язаний сплатити вартість поставленого природного газу.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 193 ГК України, порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 218 ГК України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Пунктами 1, 2 ст. 230 ГК України визначено, що санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства.

Також, колегією суддів було взято до уваги постанову Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі №463/6799/18 у якій з`ясовано, що відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу рішення Господарського суду Львівської області від 19 вересня 2025 року у справі №914/1984/25.

За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати

З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. ст. 86, 236, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ :

1. Апеляційну скаргу Комунального закладу Львівської обласної ради «Винниківський науковий ліцей» б/н від 08.10.2025 (вх № 01-05/2942/25 від 08.10.2025р.) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 19.09.2025 у справі № 914/1984/25 залишити без змін.

3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя Г.В. Орищин