РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

05.01.2026Справа № 910/13461/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Ягічевої Н.І., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали господарської справи

За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ "ПОЛТАВАЗЕРНОПРОДУКТ" (39001,вул. Заводська, буд.1,м. Глобине,Кременчуцький р-н, Полтавська обл., )

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-екологічний консалтинг" (03065,вул. Віталія Скакуна, буд. 5, кв 22,м. Київ, )

про стягнення коштів у розмірі 105 045,00 грн

Без повідомлення (виклику) учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНВЕСТИЦІЙНО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ "ПОЛТАВАЗЕРНОПРОДУКТ" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-екологічний консалтинг" (далі - відповідач) про стягнення коштів у розмірі 105 045,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором № 150-ОВД на екологічні послуги від 01.04.2025 відповідач в обумовлений строк не здійснив повну та своєчасну оплату наданих послуг, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 70 500,00 грн. - 30 % передплати, 27 495,00 - неустойки та 7 050,00 грн. - штрафу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13461/25, вирішено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання).

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Згідно з частиною 4 статті 89 Цивільного кодексу України відомості про місцезнаходження юридичної особи вносяться до Єдиного державного реєстру.

За приписами частини 1 статті 7 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру.

Так, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, копія ухвали від 05.11.2025 року про відкриття провадження у справі № 910/13461/25 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в позовній заяві та відповідає адресі згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: 03065, місто Київ, вул. Віталія Скакуна, будинок 5, кв.22.

Вказана ухвала не була вручена відповідачу, оскільки відправлення з трек-номером №R042 повернуто на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Частиною 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що днем вручення судового рішення є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Отже, суд належним чином виконав свій обов`язок щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Відповідач правом на подачу відзиву на позов не скористався, будь-яких заяв про зміну місцезнаходження відповідача до суду не надходило.

Згідно положень ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно положень ст. 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи належне повідомлення сторін про розгляд справи, визначений процесуальний строк для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд вбачає за можливе здійснити розгляд справи за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 240 ГПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНВЕСТИЦІЙНО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ «ПОЛТАВАЗЕРНОПРОДУКТ» (далі по тексту: Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОЕКТНО-ЕКОЛОГІЧНИЙ КОНСАЛТИНГ» (далі по тексту: Відповідач) було укладено договір № 150-ОВД на екологічні послуги.

Відповідно до пунктів 1.1., 1.2. цього договору, Позивач доручив, а Відповідач прийняв на себе зобов`язання надати за оплату, екологічні послуги з розробки Звіту з оцінки впливу на довкілля (ОВД) та отримання Висновку з ОВД для планової діяльності об`єкта Позивача.

У відповідності до пункту 3.2. Договору, на підставі рахунку для оплати № 8 від 09 квітня 2025 року, Позивач платіжною інструкцією № С8-8642 від 15 квітня 2025 року здійснив попередню оплату в сумі - 70 500,00 (сімдесят тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) грн.

Пунктом 3.3. Договору передбачено, що Відповідач приступає до надання послуг після отримання попередньої оплати та відповідного пакету документів.

Додатком 1 від 01 квітня 2025 року до Договору Позивач та Відповідач погодили перелік необхідної документації для надання екологічних послуг.

Додатковою угодою № 1 від 06 червня 2025 року, внесено зміни до пункту 7.1. Договору та узгоджено графік виконання Виконавцем екологічних послуг.

За доводами Позивача Відповідачем не виконані умови Договору, а тому 30 % передплати в сумі 70 500,00 грн. підлягають поверненню.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору (ч. 2 ст. 902 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Судом встановлено, що на виконання умов договору №150-ОВД на екологічні послуги від 01.04.2025, на підставі рахунку для оплати № 8 від 09 квітня 2025 року, Позивач платіжною інструкцією № С8-8642 від 15 квітня 2025 року здійснив попередню оплату в сумі - 70 500,00 грн.

На виконання умов Договору та Додатку № 1, Позивач направив на електронну пошту Відповідача (Yelizaveta Kobzar ) весь перелік наявної й необхідної документації та інформації для надання екологічних послуг згідно умов Договору та Додатку № 1, а саме: 10 квітня 2025 року, 09 травня 2025 року, 22 травня 2025 року, 02 червня 2025 року, 03 червня 2025 року, 26 червня 2025 року, 01 липня 2025 року, 03 липня 2025 року, 15 липня 2025 року, 24 липня 2025 року.

В зв`язку з порушення Відповідачем строків виконання взятих на себе зобов`язань, 26 травня 2025 року, Позивач направив Відповідачу лист № 25/08-46 із пропозицією розірвання договору та повернення 30 % передплати в сумі 70 500,00 грн.

Своїм листом № 1/27-08-25 від 28 серпня 2025 року, Відповідач надав відповідь у якій посилається на виконання великого об`єму робіт й попередня оплата в сумі 70 500,00 грн. не підлягає поверненню. При цьому, Відповідач не надав жодного документу та/ або звіту про виконання цього великого об`єму робіт. 08 вересня 2025 року, Позивач звернувся із листом-вимогою № 25/09-13 про повернення 30 % передплати в сумі 70 500,00 грн. Своїм листом № 1/15-09-2025 від 15 вересня 2025 року, Відповідач відмовив Позивачу в поверненні 30 % передплати в сумі 70 500,00 грн.

В обгрунтування своєї позиції Відповідач, послався на неповне надання Позивачем пакету документів для виконання умов Договору та додатків до нього, а саме - відсутність Робочого проекту.

Пунктом 4 Додатку № 1 передбачено, «План-схема проммайданчика з зазначенням основних споруд, будівель, приміщень. Робочий проект з графічними матеріалами, де в повній мірі висвітлено суть господарської діяльності та закладені параметри функціонування (за наявності)». Отже, посилання Відповідача в своїх листах щодо обов`язку наявності Робочого проекту у Позивача є безпідставним, оскільки самим Відповідачем узгоджено надання цього документу лише за його наявності.

Крім того, жодним нормативно-правовим актом України не передбачено обов`язкова наявність Робочого проекту, як окремого документа для оцінки впливу на довкілля. Так, згідно Державних будівельних норм (ДБН), зокрема ДБН А.2.2-3:2014 «Склад та зміст проектної документації на будівництво» на який посилається Відповідач, наявність Робочого проекту має виключно рекомендаційний характер, а не обов`язок.

Стаття 6 Закону України «Про оцінку впливу на довкілля» також не передбачає обов`язкової наявності Робочого проекту у Позивача, як суб`єкта господарювання.

Отже, Відповідач перед виконанням екологічних послуг, згідно умов Договору та додатків до нього достеменно знав та усвідомлював про відсутність у Позивача окремого документа для оцінки впливу на довкілля - Робочого проекту.

При цьому, доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів у розмірі 70 500,00 грн матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-екологічний консалтинг" з повернення на користь Позивача попередньої оплати у розмірі 70 500,00 грн підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Позивачем також заявлено до стягнення з відповідача суму штрафу в розмірі 7050,00 грн. та 27 495,00 грн пені.

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

У відповідності до ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

За змістом ст. ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За приписами ст. 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини перша, друга статті 217 Господарського кодексу України). Штрафними санкціями відповідно до частини першої статті 230 Господарського кодексу України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими Господарським кодексом України та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов`язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (частина перша статті 199 Господарського кодексу України),

Видами забезпечення виконання зобов`язання за змістом положень частини першої статті 546 Цивільного кодексу України є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток, а частиною другою цієї норми визначено, що договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною першою статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Пунктом 5.6. Договору встановлено, у разі прострочення строку надання послуг більше ніж на 10-календарних днів, Замовник має право розірвати Договір в односторонньому порядку (шляхом надання Виконавцю письмового повідомлення про розірвання цього Договору) та вимагати від Виконавця повернення сплачених Замовником коштів (авансу), з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також виплати штрафу в розмірі 10 % від загальної вартості не наданих в строк послуг.

Перевіривши розрахунок штрафу судом встановлено, що позовні вимоги відповідають вимогам чинного законодавства, розрахунок штрафу у заявленому розмірі здійснений позивачем належним чином, відтак позовні вимоги про стягнення з відповідача 7050,00 грн штрафу підлягають задоволенню.

Щодо заявленої пені у розмірі 27 495,00 грн, суд зазначає наступне.

Позивач посилається на пункт 5.5. Договору, яким передбачено, що за прострочення строків надання послуг Виконавець (Відповідач) сплачує Замовнику неустойку у розмірі 0,5 % від загальної вартості несвоєчасно наданих послуг, за кожний календарний день прострочення.

Аналізуючи в сукупності вищевказані норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що на основі норм господарського законодавства пеня може бути застосована для забезпечення будь-якого зобов`язання, оскільки вона відноситься до штрафних санкцій.

Про це, зокрема, свідчить використання законодавцем таких термінів, як "зобов`язання", "грошова сума".

Як наслідок, враховуючи приписи частини 2 статті 9 Цивільного кодексу України та частину 2 статті 4 Господарського кодексу України, що передбачають наявність спеціальних норм, регулюючих господарські відносини, сторони господарського договору мають право забезпечувати пенею виконання будь-якого зобов`язання, а не лише грошового.

Суд врахував, що умови пункту 5.5 Договору за порушення строків надання послуг, передбачених цим Договором, постачальник сплачує покупцю пеню.

Разом із тим, як було зазначено вище, обов`язок з надання послуг Відповідачем на користь Позивача погодженого ними, фактично існував у Відповідача лише до отримання вимоги позивача, після чого трансформувався у грошове зобов`язання з повернення Позивачу сплачених останнім грошових коштів попередньої оплати таких послуг.

Разом із тим, суд звертає увагу позивача на положення статті 547 Цивільного кодексу України, за якими правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі та, у разі недодержання письмової форми, є нікчемним.

У той же час у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які свідчать про письмове погодження сторонами можливості притягнення відповідача до відповідальності шляхом стягнення пені за несвоєчасне повернення коштів передоплати (тобто за порушення грошового зобов`язання), а також докази, які свідчать про погодження сторонами конкретного розміру цієї штрафної санкції.

Враховуючи вищенаведені обставини в сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог про стягнення з відповідача 27 495,00 грн. пені.

Згідно із ч. 2-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з урахуванням вищенаведеного.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Проектно-екологічний консалтинг" (03065,вул. Віталія Скакуна, буд. 5, кв 22,м. Київ, ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ІНВЕСТИЦІЙНО-ПРОМИСЛОВА КОМПАНІЯ "ПОЛТАВАЗЕРНОПРОДУКТ" (39001,вул. Заводська, буд.1,м. Глобине,Кременчуцький р-н, Полтавська обл., ) 70 500 (сімдесят тисяч п`ятсот) грн 00 коп. - передплати, 7 050 (сім тисяч п`ятдесят) грн 00 коп. - штрафу та 2 225 (дві тисячі двісті двадцять п`ять) грн 86 коп. судового збору.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 05.01.2026.

Суддя Наталія ЯГІЧЕВА