ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"01" січня 2026 р. Справа № 911/3787/25

Господарський суд Київської області у складі судді Яреми В.А. перевіривши матеріали позовної заяви Комунального підприємства "Обухіврайтепломережа"

до ОСОБА_1

про стягнення 44 459,14 гривень

установив:

Комунальне підприємство "Обухіврайтепломережа" звернувся до Господарського суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 про стягнення 44 459,14 гривень боргу.

Вказані вимоги мотивовано тим, що між позивачем та приватним нотаріусом Саєнко Еліною Володимирівною укладено договір про постачання електричної енергії №440 від 01.01.2010.

За доводами позивача, за період з січня 2021 року по жовтень 2025 року відповідачу за адресою Київська область, місто Обухів, вулиця Малишка, будинок 9 здійснено постачання теплової енергії на загальну суму 179 266,93 грн, з яких оплачено лише 134 807,79 грн, внаслідок чого сума боргу за спожиту теплову енергію склала 44 459,14 грн.

Господарський суд Київської області ухвалою від 22.12.2025 у справі №911/3787/25 залишив позовну заяву Комунального підприємства "Обухіврайтепломережа" без руху та надав строк на усунення недоліків позовної заяви.

30.12.2025 через канцелярію Господарського суду Київської області від Комунального підприємства "Обухіврайтепломережа" надійшли пояснення, відповідно до змісту яких позивач зауважив на тому, що приватний нотаріус Саєнко Еліна Володимирівна є фізичною особою, яка веде незалежну професійну діяльність, та здійснює свою діяльність з метою отримання доходу, як оплату за свої послуги.

З огляду на вказане позивач вважає, що:

- діяльність приватного нотаріуса здійснюється виключно з метою отримання прибутку;

- будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, у разі коли безпосередня участь такої особи в організації такої діяльності є регулярною, постійною та суттєвою вважається господарською діяльністю.

Ураховуючи вказане та вирішуючи питання щодо юрисдикції спору за відповідно поданим позовом, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Приписами статей 1, 11 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частина 1 статті 6 Конвенції передбачає, зокрема, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою ЄСПЛ.

З огляду вказаного суд зазначає, що принцип спеціалізації судів передбачено міжнародним і національним законодавством З метою якісної та чіткої роботи судової системи, відтак поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності, а тому суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні законодавчих приписів.

Отже, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

Згідно з ч. 1 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до пунктів 1, 15 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема:

- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці;

- інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами - підприємцями.

Частиною 1 статті 20 ГПК України також визначено, що для цілей цього Кодексу господарською діяльністю є діяльність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Комерційною господарською діяльністю (підприємництвом) є самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється юридичними особами та фізичними особами - підприємцями з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З аналізу вказаних вище норм процесуального права слідує, що спір є господарським та підвідомчий господарському суду, зокрема, за наявності таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами врегульованих актами господарського і цивільного законодавства господарських відносин, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, а також відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Отже, господарські суди на загальних підставах вирішують усі спори між суб`єктами господарської діяльності, а також спори і в тому разі, якщо сторонами в судовому процесі виступають фізичні особи, що не є суб`єктами підприємницької діяльності, попри те тільки за умови якщо це прямо передбачено процесуальним законом.

Тобто розгляд господарським судом спору за участі фізичної особи, яка не є суб`єктами підприємницької діяльності, можливий тільки у разі, якщо це прямо передбачено процесуальним законом.

Як слідує зі змісту поданого Комунальним підприємством "Обухіврайтепломережа" позову, вимоги про стягнення боргу за спожиту теплову енергію вказаним підприємством спрямовано до фізичної особи - приватного нотаріуса Саєнко Еліни Володимирівни.

Водночас, як слідує зі змісту позовних матеріалів та не заперечено позивачем, Саєнко Еліна Володимирівна є приватним нотаріусом, тобто має спеціальний статус у здійсненні професійної діяльності та не зареєстрована як фізична особа - підприємець.

З огляду на вказане суд висновує, що відповідний спір між приватним нотаріусом Саєнко Еліною Володимирівною та Комунальним підприємством "Обухіврайтепломережа" не є таким, що виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності у розмінні частини 1 статті 20 ГПК України.

Імперативні ж норми, якими віднесено такий вид спору до юрисдикції господарських судів, у процесуальному законі відсутні.

Укладення договору на постачання теплової енергії фізичною особою, яка здійснює спеціальну професійну діяльність і не є фізичною особою - підприємцем, з позивачем, який є господарюючим суб`єктом, не змінює суті спірних правовідносин, які слід оцінювати через призму наведених норм процесуального права.

Зокрема такими нормами чітко передбачено підвідомчість господарському суду справ, зокрема, у спорах, що виникають при виконанні правочинів у господарській діяльності, попри те, тільки крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

Тобто для кваліфікації спору у зв`язку із здійсненням господарської діяльності не достатньо, щоб тільки одна сторона договору мала статус юридичної особи, яка здійснює господарську діяльність, та/або фізичної особи - підприємця, позаяк, зокрема, пункт 1 частини 1 статті 20 ГПК України передбачає виключення (умову), за якого спір навіть при виконанні договору у господарській дійсності однієї особи, не може кваліфікуватись як господарський - стороною договору є фізична особа, яка не є підприємцем.

Наявність же у фізичної особи спеціального статусу у сфері професійної діяльності, зокрема статусу приватного виконавця не свідчить про наявність у такої особи автоматично статусу фізичної особи - підприємця.

Звідси суд відхиляє доводи позивача про те, що діяльність приватного нотаріуса здійснюється виключно з метою отримання прибутку, як і те, що будь-яка діяльність особи, направлена на отримання доходу на регулярній, постійній та суттєвій основі вважається господарською діяльністю, позаяк вказане не кореспондує з ч. 1 ст. 20 ГПК України, що визначає для цілей цього Кодексу господарською саме діяльність юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

До того ж суд вважає за необхідне зазначити, що викладене позивачем визначення господарської діяльності було надано Законом України «Про оподаткування прибутку підприємств», який втратив чинність 01.01.2013 на підставі Податкового кодексу України, яким наразі передбачено, що:

- господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами;

- незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність, зокрема, приватних нотаріусів, за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб;

- якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа - підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності;

- особи, які мають намір здійснювати незалежну професійну діяльність, зобов`язані стати на облік у контролюючих органах за місцем свого постійного проживання як самозайняті особи та отримати довідку про взяття на облік згідно із статтею 65 цього Кодексу;

- платниками податку - резидентами є, зокрема: суб`єкти господарювання - юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність як на території України, так і за її межами, крім юридичних осіб, визначених пунктами 133.4 та 133.5 цієї статті; фізичні особи - підприємці, у тому числі такі, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, щодо виплачених нерезиденту доходів (прибутків) із джерелом їх походження з України, що оподатковуються в порядку, визначеному пунктом 141.4 статті 141 цього Кодексу.

Тобто навіть для цілей оподаткування доходів Податковий кодекс України розрізняє фізичних осіб - підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, відтак останніх не відносить до суб`єктів господарювання.

Підсумовуючи все наведене вище, суд дійшов висновку, що спір за заявленими Комунальним підприємством "Обухіврайтепломережа" вимогами про стягнення боргу до фізичної особи, приватного нотаріуса Саєнко Еліни Володимирівни підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства та не належить до юрисдикції господарських судів.

Пунктом 1 частини 1 статті 175 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Беручи до уваги наведені нормативні приписи, виходячи з аналізу суб`єктного складу та характеру правовідносин, суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження у справі за позовом Комунального підприємства "Обухіврайтепломережа" до Саєнко Еліни Володимирівни про стягнення 44 459,14 гривень з підстав п. 1 ч. 1 ст. 175 ГПК України.

Керуючись ст. 1, 4, 20 175 Господарського процесуального кодексу України, суд

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом Комунального підприємства "Обухіврайтепломережа" до Саєнко Еліни Володимирівни про стягнення 44 459,14 гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею у відповідності до ч. 2 ст. 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена у апеляційному порядку до Північного апеляційного господарського суду у строки та порядок відповідно до ч. 1 ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.А. Ярема