РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.01.2026Справа № 910/10363/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участю секретаря судового засідання Білошицької А.В., розглянувши матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлобуд-3" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент-Сталь" про стягнення 1 700 479,47 грн,

за участю представників:

позивача: Розумної О.О.;

відповідача: Матвієнка М.Є.;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Житлобуд-3" (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент-Сталь" (далі - Компанія) 1 700 479,47 грн, з яких: 767 423,73 грн - основна заборгованість, 166 306,77 грн - 10% за користування грошовими коштами, 491 676,41 грн - пеня, 275 072,56 грн - інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за укладеним між сторонами договором поставки від 28 березня 2024 року № КС-28/583-1 у частині повної та своєчасної поставки обумовленого товару.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачеві строк для усунення її недоліків.

26 серпня 2025 року через систему "Електронний суд" позивач на виконання вимог вказаної ухвали подав документи для усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 1 вересня 2025 року відкрито провадження в справі № 910/10363/25, вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 9 жовтня 2025 року.

2 вересня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява про забезпечення позову від цієї ж дати. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 2 вересня 2025 року в задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Цього ж дня через систему "Електронний суд" від представника Товариства надійшло клопотання про його участь у засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке ухвалою суду від 3 вересня 2025 року задоволено.

У підготовчому засіданні 9 жовтня 2025 року суд постановив протокольні ухвали: про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів; про відкладення засідання на 13 листопада 2025 року.

У підготовчому засіданні 13 листопада 2025 року суд постановив протокольну ухвалу про відмову в задоволенні усного клопотання представника відповідача про відкладення засідання.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті на 4 грудня 2025 року.

1 грудня 2025 року через систему "Електронний суд" від позивача надійшло клопотання від цієї ж дати про долучення доказів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 4 грудня 2025 року суд постановив протокольну ухвалу про відкладення засідання на 8 січня 2026 року.

У судовому засіданні 8 січня 2026 року представник позивача підтримав вимоги, викладені в позовній заяві, просив суд їх задовольнити повному обсязі.

Відповідач у визначений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Положеннями частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом із цим, у судовому засіданні 8 січня 2026 року представник відповідача проти позову заперечував, оскільки належним доказом спірної заборгованості, на його думку, є акт звірки розрахунків, який у матеріалах справи відсутній та між сторонами не підписувався. Також відповідач вказував на безпідставність нарахування позивачем штрафних санкцій за спірний період та просив відмовити в їх задоволенні в зв`язку з недотриманням позивачем приписів частини 6 статті 232 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Крім того, на думку представника відповідача, оскільки позивачем не надано передбачених статтею 126 ГПК України доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, положення статті 129 ГПК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а відповідні судові витрати Товариства не підлягають стягненню з Компанії. Інших заперечень щодо позову представник відповідача в судовому засіданні не висловлював.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд

ВСТАНОВИВ:

28 березня 2024 року між Товариством і Компанією був укладений договір поставки № КС-28/583-1, за умовами якого остання зобов`язалась поставити й передати у власність позивача металопродукцію, ціна, загальна кількість, асортимент та розгорнута номенклатура якої визначається в рахунках-фактурах, в інших додатках до договору та/або у видаткових накладних, а Товариство - прийняти й оплатити отриманий товар.

Вказаний правочин підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений їх печатками.

Факт поставки товару за цінами, загальною кількістю, асортиментом та номенклатурою, зазначеними в рахунках-фактурах та/або видаткових накладних, або факт оплати рахунків-фактур, означає взаємну згоду постачальника й покупця з умовами поставки та умовами оплати товару (пункт 1.3. договору).

Згідно з пунктом 2.3. вказаного правочину кількість та асортимент товару узгоджується сторонами в специфікації. З моменту прийняття й оплати покупцем рахунку-фактури партія товару вважається узгодженою між сторонами.

Пунктами 3.1.-3.4., 3.8. договору передбачено, що ціна за одиницю товару та загальна вартість партії, умови й строк оплати визначаються на кожну окрему партію товару сторонами та зазначаються в окремих специфікаціях, рахунках та інших супровідних документах на кожну партію товару і є невід`ємною частиною цього правочину. Загальна сума договору складає загальну вартість поставленого товару, яка зазначена в усіх рахунках-фактурах, виставлених постачальником для оплати, та в інших додатках до договору та/або у видаткових накладних. Розрахунок здійснюється у національній валюті України (гривні) у безготівковій грошовій формі. Оплата вартості товару здійснюється шляхом 100% попередньої оплати. Грошові кошти, які надходять від покупця у будь-який момент, зараховуються постачальником у черговості, встановленій статтею 534 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2., 4.5., 4.6., 4.8.-4.11. вказаного правочину поставка товару здійснюється відповідно до міжнародних Правил тлумачення термінів "Інкотермс" у редакції 2020 року, з урахуванням особливостей, встановлених цим договором. Товар поставляється на умовах DDP, або на інших умовах, визначених у специфікаціях, рахунках-фактурах або інших додатках до цього договору. Строк поставки - протягом 10-ти робочих днів з моменту отримання постачальником 100% попередньої оплати. Право власності на товар переходить від постачальника до покупця з моменту фактичного отримання товару останнім та оформлення належним чином видаткової накладної. Датою поставки (передачі) товару вважається дата, зазначена у видатковій накладній на відпуск товару (кожної окремої партії товару). При передачі товару постачальник також передає покупцю по одному примірнику наступних документів: видаткову накладну, акт прийому-передачі (за вимогою покупця), копію сертифіката відповідності (за вимогою покупця).

Пунктом 5.1.1. договору встановлено обов`язок постачальника забезпечити передачу товару в установлені цим правочином строки.

Договір вступає в дію з моменту його підписання обома сторонами та діє до 31 грудня 2024 року, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Якщо жодна із сторін не заявить про намір розірвати даний договір за 10 календарних днів до закінчення строку його дії, він вважається пролонгованим на наступний календарний рік на тих же умовах. Одностороння відмова від виконання зобов`язань за цією угодою не допускається (пункти 10.1., 10.2. та 10.4. вказаного правочину).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов зазначеного договору Товариство у період з 2 квітня 2024 року по 25 червня 2024 року перерахувало відповідачу грошові кошти на загальну суму 7 874 510,95 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних інструкцій: від 1 квітня 2024 року: № 40 на суму 48 187,66 грн, № 41 на суму 41 403,28 грн, від 4 квітня 2024 року № 49 на суму 315 887,50 грн, від 15 квітня 2024 року: № 49 на суму 315 887,50 грн, № 71 на суму 257 584,92 грн, від 24 квітня 2024 року № 93 на суму 500 000,00 грн, від 30 квітня 2024 року № 130 на суму 378 000,00 грн, від 23 травня 2024 року № 250 на суму 500 000,00 грн, від 31 травня 2024 року № 271 на суму 1 371 708,71 грн, від 25 червня 2024 року: № 324 на суму 1 179 370,98 грн, № 325 на суму 598 578,30 грн, № 326 на суму 897 867,45 грн, № 327 на суму 902 160,54 грн, № 328 на суму 883 761,61 грн.

Судом встановлено, що Компанія поставила, а Товариство - без жодних заперечень і зауважень прийняло обумовлений договором товар на загальну суму 7 107 087,22 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями підписаних повноважними представниками сторін і скріплених їх печатками видаткових накладних: від 5 квітня 2024 року № РН-0000680 на суму 84 715,20 грн, від 9 квітня 2024 року № РН-0000694 на суму 346 764,00 грн, від 19 квітня 2024 року № РН-0000798 на суму 234 964,80 грн, від 30 квітня 2024 року: № РН-0000902 на суму 433 965,60 грн, № РН-0000911 на суму 378 000,00 грн, від 29 травня 2024 року № РН-0001122 на суму 456 343,20 грн, від 31 травня 2024 року № РН-0001163 на суму 1 233 836,04 грн, від 28 червня 2024 року: № РН-0001393 на суму 863 136,00 грн, № РН-0001390 на суму 479 520,00 грн, від 19 липня 2024 року № РН-0001578 на суму 913 485,60 грн, від 19 лютого 2025 року № РН-000332 на суму 1 172 894,60 грн.

Також у своєму позові Товариство зазначало, що 14 листопада 2024 року, 29 листопада 2024 року та 9 грудня 2024 року відповідач повернув позивачу грошові кошти в розмірі 100 000,00 грн, 209 462,18 грн та 200 000,00 грн відповідно. Факт повернення позивачу грошових коштів на вказану суму представник відповідача у судовому засіданні не заперечував.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, предметом яких є поставка товару.

Статтею 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У частині 2 статті 712 ЦК України зазначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами частини 1 статті 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (частина 2 статті 693 ЦК України).

Можливість обрання варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі позову.

Водночас судом встановлено, що у визначений строк обумовлений товар на адресу Товариства відповідач не поставив, у зв`язку з чим позивач звертався до Компанії з претензіями: від 2 червня 2025 року № 1 вих. № 02/05-25-02 та від 24 червня 2025 року вих. № 24/06-25-01, у яких просив повернути залишок грошових коштів за непоставлений товар. Копії цих претензій з належними доказами їх направлення на адресу відповідача засобами поштового зв`язку наявні в матеріалах справи.

Однак, ці претензії були залишені відповідачем без відповіді та задоволення. Сума попередньої оплати в розмірі 767 423,73 грн повернута не була.

За частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 193 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

При цьому, суд відхиляє усні заперечення представника відповідача щодо відсутності підписаного між сторонами акта звірки взаєморозрахунків, оскільки акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом із цим, акт звірки може вважатися доказом у справі на підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті, підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду в складі Касаційного господарського суду від 4 грудня 2019 року № 916/1727/17, на яку посилався представник відповідача в судовому засіданні.

При цьому, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що відповідає вимогам статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 6 червня 2018 року в справі № 906/953/17.

Судом встановлено, що умовами договору не передбачено обов`язку сторін складати та підписувати відповідні акти звірки взаєморозрахунків на підтвердження факту здійснення відповідних господарських операцій. У свою чергу, в пунктах 4.5., 4.6. та 4.8. договору прямо визначено, що факт здійснення поставки товару підтверджується саме підписаними між сторонами видатковими накладними.

Враховуючи те, що сума боргу відповідача, яка складає 767 423,73 грн, підтверджена належними доказами, наявними у матеріалах справи, і останній на момент прийняття рішення не надав документів, які свідчать про погашення вказаної заборгованості перед позивачем чи про поставку продукції на спірну суму, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість вимоги Товариства до Компанії про стягнення зазначеної суми.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки Товариство просило суд стягнути з Компанії 491 676,41 грн пені, нарахованої за загальний період прострочення з поставки з 10 липня 2024 року по 19 серпня 2025 року на відповідні суми заборгованості згідно наданого позивачем розрахунку.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Приписами статті 230 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з частиною 4 статті 231 ГК України, який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з частиною 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

За умовами пункту 6.5. договору за порушення прострочення поставки товару покупець має право стягнути з постачальника пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого в строк товару за кожен день такого прострочення за весь період прострочення.

У зв`язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на приписи частини 6 статті 232 ГК України щодо можливості нарахування пені понад шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, оскільки сторони погодили інший строк такого нарахування, ніж встановлений вказаною нормою Кодексу. Крім того, зазначена штрафна санкція нарахована позивачем за прострочення негрошового зобов`язання, у той час як частина 6 статті 232 ГК України застосовується виключно до грошового зобов`язання.

Оскільки заявлений Товариством до стягнення розмір пені є арифметично вірним, відповідає вимогам чинного законодавства та положенням договору, позов у частині стягнення з відповідача нарахованої суми штрафної санкції підлягає задоволенню.

Крім того, у зв`язку з неналежним виконанням Компанією свого зобов`язання, позивач просив стягнути з відповідача 275 072,56 грн інфляційних втрат та 166 306,77 грн 10% за користування грошовими коштами, нарахованих на суму основної заборгованості згідно наданого позивачем розрахунку.

За умовами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За частиною 3 статті 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця.

Відповідно до пункту 6.7. договору сторона, що порушила умови договору, крім спати пені та штрафу сплачує на користь іншої сторони 10% за неправомірне користування коштами та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Оскільки заявлений позивачем розмір відсотків та інфляційних втрат не перевищує розраховані судом суми, дані позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини 1 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин позов Товариства підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Континент-Сталь" (03028, місто Київ, проспект Науки, будинок 42/1, корпус 10, офіс 17; ідентифікаційний код 40170520) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Житлобуд-3" (61070, місто Харків, вулиця Професорська, будинок 32; ідентифікаційний код 41095099) 767 423 (сімсот шістдесят сім тисяч чотириста двадцять три) грн 73 коп. основної заборгованості, 166 306 (сто шістдесят шість тисяч триста шість) грн 77 коп. 10% за користування грошовими коштами, 491 676 (чотириста дев`яносто одну тисячу шістсот сімдесят шість) грн 41 коп. пені, 275 072 (двісті сімдесят п`ять тисяч сімдесят дві) грн 56 коп. інфляційних втрат та 20 405 (двадцять тисяч чотириста п`ять) грн 75 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 13 січня 2026 року.

Суддя Є.В. Павленко