РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026Справа № 910/13415/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Трофименко Т.Ю., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання) матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА»

до Фізичної особи-підприємця Верпаховської Світлани Миколаївни

про стягнення 41 077,22 грн,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до Фізичної особи-підприємця Верпаховської Світлани Миколаївни про стягнення 41 077,22 грн за договором № 093863-КС-001 про надання кредиту від 27.02.2024, з яких: 14 070,48 грн боргу за простроченими платежами по тілу кредиту та 27 006,74 грн боргу за простроченими платежами по процентах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.11.2025 прийнято вказаний позов до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/13415/25, вирішено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання), встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву та заперечень, позивачу встановлено строк для подання відповіді на відзив.

Крім того, вказаною вище ухвалою витребувано у Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, 01001; ідентифікаційний код 14360570) наступні документи та інформацію:

- підтвердження або спростовування факту випуску банківської картки № НОМЕР_1 (та відкриття під неї відповідного банківського рахунку) на ім`я Верпаховська Світлана Олександрівна (РНОКПП НОМЕР_2 );

- виписки про рух коштів по рахунку, який був відкритий для обслуговування банківської картки № НОМЕР_1 за період з 27.02.2024 по 13.08.2024.

21.11.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

24.11.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, яка містила клопотання про поновлення строку для долучення доказів до матеріалів справи на спростування викладених у відзиві на позовну заяву заперечень відповідача (копії доказів направлення на електронну адресу відповідача кредитного договору та Правил, відеозапис відео-верифікації позичальника, копію договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020, копію протоколу підпису договору про надання послуг № ПГ-5 від 04.11.2020, копії доказів здійснення відповідачем платежів за кредитним договором).

Відповідно до ч. 1 ст. 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частиною 2 ст. 80 ГПК України передбачено, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 8 ст. 80 ГПК України).

Приписами ч. 1 ст. 118 ГПК України встановлено, що право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку.

За приписами частин 1, 4 ст. 119 ГПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

З метою повного, об`єктивного дослідження та встановлення обставин справи та враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо заявленого позивачем у відповіді на відзив клопотання про поновлення строку на подання доказів, суд вважає за доцільне поновити позивачу строк для подання доказів до матеріалів справи та долучити подані разом із відповіддю на відзив докази, врахувавши їх при розгляді спору.

Відповідач, у свою чергу, не скористався своїм правом на подання заперечень на відповідь на відзив.

28.11.2025 до суду від Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» надійшов лист з документами на виконання ухвали суду від 03.11.2025.

Згідно з ч. 5 ст. 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд уважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до ч. 5 ст. 252 ГПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позовної заяви, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

З матеріалів справи вбачається, що 27.02.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (надалі - ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА», позивач) направило Фізичній особі - підприємцю Верпаховській Світлані Миколаївні (надалі - ФОП Верпаховська С.М., відповідач) пропозицію (оферту) укласти договір № 093863-КС-001 про надання кредиту.

Позивач стверджує, що 27.02.2024 ФОП Верпаховська С.М. прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладання Договору № 093863-КС-001 про надання кредиту, на умовах визначених офертою. Зі своєї сторони ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» направлено ФОП Верпаховській С.М. через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-1171 на номер телефону НОМЕР_3 , який зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті та який боржником було введено/відправлено.

Таким чином, 27.02.2024 між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ФОП Верпаховська С.М. було укладено договір про надання кредиту № 093863-КС-001 (надалі - Договір), підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 1 Договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності (надалі - кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим Договором про надання кредиту, та Правилами про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям.

Також, у п. 1 Договору сторонами узгоджено, що: строк кредиту - 24 тижні; стандартна процента ставка - в день 2,00000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом: в день 1,15011689, фіксована; комісія за надання кредиту (надалі - комісія) - 2250,00 грн; загальний розмір наданого кредиту - 15 000,00 грн; термін дії Договору до 13.08.2024; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту - 39 000,00 грн.

Цілі (мета) кредиту: для придбання товарів (робіт, послуг) для здійснення підприємницької, господарської діяльності, незалежної професійної діяльності або будь-якої іншої не забороненої законом діяльності. Цей кредит не є споживчим кредитом.

Відповідно до п. 2 Договору протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом (надалі - проценти за користування кредитом), нараховуються за ставкою вказаною у п. 1 Договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3 Договору.

У разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодженого сторонами графіку платежів, що наведений у п. 3 Договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до Зниженої процентної ставки, що вказана в п. 1 Договору (п. 2.1. Договору).

Сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, що наведений в п. 3 Договору (за виключенням дострокового повернення кредиту), унаслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів то умови нарахування процентів за користування кредитом за Зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин сторін застосовуються правила нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою, що вказана у п. 1 Договору. При цьому, нарахування процентів за Стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3 до Договору, та до закінчення терміну дії Договору (п. 2.2. Договору).

У п. 3 Договору сторони встановили графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов Договору.

Відповідно до пп. 5.2.1., 5.2.2. п. 5.2. Договору позичальник зобов`язаний виконувати цей Договір у порядку та в строки (терміни), встановлені Договором; повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені Договором, до закінчення строку (терміну) дії Договору. Водночас, кредитодавець відповідно до пп. 5.3.2. п. 5.3. Договору має право вимагати від позичальника повернення суми кредиту, сплати комісії, процентів за користування кредитом, неустойки (штрафу) у разі її нарахування та виконання усіх інших зобов`язань, передбачених Договором.

Звертаючись із даним позовом до суду, позивач зазначає, що ним на виконання умов Договору було надано відповідачу кредит на суму 15 000,00 грн шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_1 , котру останній зазначив при заповненні анкетних даних у особистому кабінеті, на підтвердження чого надано довідку про перерахування коштів. Водночас, позивач вказує, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору неналежним чином виконав свій обов`язок з повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, у зв`язку з чим за ФОП Верпаховська С.М. обліковується заборгованість із суми прострочених платежів по тілу кредиту у розмірі 14 070,48 грн та суми прострочених платежів по процентах у розмірі 27 006,74 грн.

Відповідач, у свою чергу, заперечував щодо заявлених позовних вимог, зазначаючи про недоведеність позивачем факту укладання відповідачем та підписання ним спірного Договору, а також факту зарахування кредитних коштів на кредитну картку ФОП Верпаховської С.М. Зокрема, відповідач вказує, що у долученому до позову договорі про надання кредиту не міститься даних щодо одноразового ідентифікатора, яким, за доводами позивача, підписаний цей договір відповідачем, а надану позивачем візуальну форму послідовності дій клієнта не вважає належним доказом вчинення відповідачем певних дій, спрямованих на підписання договору та отримання кредиту. Також відповідач зазначив, що надана позивачем довідка ТОВ «ПРОФІТГІД» про здійснення переказу не є належним та допустимим доказом перерахування кредитних коштів, оскільки не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не підтверджує надання платіжної послуги. Крім того, відповідач зауважив про недоведеність позивачем наявності правовідносин з ТОВ «ПРОФІТГІД», яке здійснило переказ коштів на рахунок відповідача від імені кредитора. Так, за доводами відповідача, таке перерахування коштів ТОВ «ПРОФІТГІД» не створює жодних обов`язків для відповідача по виконанню укладеного з позивачем договору, оскільки за умовами кредитного договору саме ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» надає кредитні кошти.

Позивач у відповіді на відзив вказав про необґрунтованість заперечень відповідача щодо укладення ним договору, оскільки спірний Договір було укладено між сторонами дистанційно, шляхом обміну електронними повідомленнями, в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», про що вказано на початку цього Договору, та такий договір є договором-приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України. Крім того, позивачем зазначено, що ним було направлено кредитний договір та Правила на електронну адресу відповідача, зазначену ним в особистому кабінеті на веб-сайті кредитодавця, під час укладання Договору, а також зазначено про проходження відповідачем відео-верифікації, під час якої ФОП Верпаховська С.М. зазначила про самостійне подання нею заявки на отримання кредиту, надала згоду на проведення такої відео-верифікації та фото-фіксації екрану з її зображенням та зображенням документів, що були пред`явлені нею під час здійснення верифікації та, зокрема, підтвердила свої контактні дані.

Водночас, позивач вказав, що ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не є банківською установою, не відкриває позичальникам банківські рахунки та не випускає на ім`я позичальників банківські картки, тому перерахування кредитних коштів та зарахування платежів позичальників за кредитними договорами здійснюється зазвичай посередниками ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» на підставі відповідних договорів за допомогою платіжних системи посередників, яким у даному випадку є ТОВ «ПРОФІТГІД».

Відтак, позивач вважає, що надані ним Договір із встановленим у п. 3 графіком платежів, розрахунок заборгованості за цим Договором та докази перерахування кредитних коштів відповідачу є належними доказами виконання ним умов Договору та отримання відповідачем кредиту та, як наслідок, виникнення обов`язку останнього із повернення такого кредиту та сплати процентів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно зі ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2 ст. 640 ЦК України).

Статтею 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

За приписами ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3-6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства (ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» врегульовано використання підпису в сфері електронної комерції, відповідно до якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як визначено у ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Отже, підписання договору (електронного правочину) за допомогою одноразового пароля-ідентифікатора є належним та допустимим доказом на підтвердження укладення сторонами такого договору.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, в якій суд, серед іншого, зауважив, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений.

Позивач зазначив, що ФОП Верпаховська С.М. через веб-сайт кредитодавця шляхом введення логіну Особистого кабінету та паролю, ввійшла до Особистого кабінету та з нього через Інформаційно-телекомунікаційну систему (ІТС) подала заявку на отримання кредиту, де вказала номер свого поточного (карткового) рахунку.

Відповідно до пп. 3.1.1 п. 3.1. розділу 3 Правил про надання грошових коштів у кредит фізичним особам-підприємцям Товариством з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (надалі - Правила), після отримання заявником від кредитодавця повідомлення про прийняте рішення щодо можливості надання кредиту в Особистому кабінеті заявника розміщується Оферта, яка є пропозицією у розумінні ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» та відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» включає умови, викладені у цих Правилах, які є невід`ємною частиною Договору. Після отримання заявником оферти заявнику надсилається одноразовий ідентифікатор.

У випадку відмови від укладення заявником Договору чи не підписання його шляхом використання Електронного підпису одноразовим ідентифікатором, оферта вважається не акцептованою заявником і втрачає силу (пп. 3.1.3. п. 3.1. розділу 3 Правил).

З візуальної форми послідовності дій клієнта по договору вбачається, що 27.02.2024 ФОП Верпаховська С.М., використовуючи номер телефону НОМЕР_4 , ідентифікувалась в ІТС та зайшла в особистий кабінет на сайті https://my.tpozyka.com, надала позивачу всю необхідну інформацію для формування належної пропозиції клієнту. Позивачем сформовано індивідуальну оферту, яка містить істотні умови Договору та направлено відповідачу в смс-повідомленні на номер телефону одноразовий ідентифікатор UA-1171. Клієнтом прийнято умови оферти шляхом надсилання позивачу акцепту та підписання договору отриманим ідентифікатором UA-1171. Після цього в особистому кабінеті клієнта розміщено підписаний Договір та додатки до нього, Правила кредитування, які також направлялися на електронну адресу відповідача () 27.02.2024, про що до відповіді на відзив позивач долучив відповідні докази такого направлення.

Так, в кредитному договорі зазначено адресу відповідача, її паспортні дані, ідентифікаційний код, телефон та електронну пошту, котрі належать останній, що є підтвердженням здійсненою нею процедурою ідентифікації в розумінні положень Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того, судом досліджено долучений до відповіді на відзив позивачем відеозапис верифікації відповідача, під час якої ФОП Верпаховська С.М. зазначила про самостійне подання нею заявки на отримання кредиту, надала згоду на проведення такої відео-верифікації та фото-фіксації екрану з її зображенням та зображенням документів, що були пред`явлені нею під час здійснення верифікації, підтвердила відсутність будь-якого впливу на неї інших осіб з метою отримання кредиту, а також зазначила свої контактні дані.

Вказане повністю спростовує доводи відповідача щодо неукладеності з позивачем Договору про надання кредиту, яким на підтвердження власних доводів щодо такої неукладеності не було надано жодних доказів, які б свідчили про недостовірність наданих позивачем документів на підтвердження виникнення між сторонами кредитних зобов`язань, а також можливості стороннього втручання та редагування їх змісту.

Відтак, суд зазначає, що відповідач знав та повинен був знати умови підписаного ним договору та його правила, і в разі незгоди із зазначенням його в якості сторони договору як фізичної особи-підприємця міг відмовитися від його підписання, висловити свої заперечення, не користуватися наданими коштами. Однак, відповідачем не надано таких доказів суду.

При цьому, відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору позивач 27.02.2024 через з свого партнера - ТОВ «ПрофітГід», з яким ТОВ «Бізнес Позика» 04.11.2020 уклало договір про надання фінансових платіжних послуг з переказу коштів № ПГ-5 (копію даного договору долучено до відповіді на відзив), надав відповідачу кредит шляхом перерахування на його банківську картку № НОМЕР_1 кошти у розмірі 15000,00 грн, що підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПрофітГід» про проведення такого платежу з призначенням: «Перерах. Коштів Верпаховська С.М. ІПН НОМЕР_2 зг. до кредитного дог. №093863-КС-001 від 27.02.2024 Без ПДВ».

Отримання відповідачем вказаних сум коштів підтверджується також наданою Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» випискою по рахунку ФОП Верпаховська С.М. (картка № НОМЕР_1 ).

При цьому, суд враховує, що у наданій Акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» виписці по рахункам відповідача відсутнє зазначення щодо платника, яким було перераховано відповідачу кредитні кошти у розмірі 15 000,00 грн, втім зазначає, що сам по собі факт відсутності у виписці таких даних щодо платника не може свідчити про недоведеність видачі кредитних коштів. Однак, жодних доказів, які б свідчили про неотримання відповідачем кредиту, в матеріали справи останнім не надано.

Отже, судом із матеріалів справи встановлено, що позивач належним чином виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредит на умовах, визначених у Договорі, шляхом перерахування кредитних коштів на банківську картку відповідача в розмірі 15 000,00 грн.

Позивач, звернувшись з цим позовом, просив стягнути з відповідача заборгованість за тілом кредиту та прострочені платежі за процентами.

Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 22.10.2025 наявна заборгованість за Договором у розмірі 41 077,22 грн, з яких: борг за кредитом - 14 070,48 грн, борг по відсоткам - 27 006,74 грн.

Водночас, із вказаного розрахунку, а також із наданих позивачем разом з відповіддю на відзив квитанцій про оплату вбачається, що відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості за Договором та всього з 13.03.2024 по 13.06.2024 було сплачено 15 011,63 грн, з яких: 929,52 грн на погашення кредиту, 11 832,11 грн на погашення відсотків та 2250,00 грн по сплаті комісії.

Таким чином, здійснивши часткові оплати з метою виконання Договору, відповідач вчинив конклюдентні дії щодо визнання факту укладення між ним та позивачем Договору і, відповідно, правомірності вимог позивача. З цього приводу суд звертається також до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц, де зазначено, що часткова сплата боржником основного боргу є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За умови доведеності факту існування між сторонами кредитних правовідносин, вони мають виконуватись належним чином обома сторонами, отже ФОП Верпаховська С.М. повинна повернути позивачу заборгованість за кредитом у сумі 14 070,48 грн.

Водночас, як вбачається із розрахунку заборгованості, відповідач не виконував графіку погашення заборгованості, що відповідно призвело до збільшення суми нарахованих процентів відносно орієнтовної суми, що зазначена у графіку погашення заборгованості, з 15.05.2024.

Відповідачем в свою чергу, жодних заперечень як щодо сум заборгованості так і самого розрахунку, не викладено, власного контррозрахунку не здійснено.

З урахуванням встановлених обставин справи, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 41 077,22 грн, у тому числі: 14 070,48 грн заборгованості по тілу кредиту та 27 006,74 грн заборгованості за процентами є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною 1 ст. 73 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, дослідивши подані в матеріали справи докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заявлених сум заборгованості підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Верпаховської Світлани Миколаївни ( АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (бульвар Лесі Українки, буд. 26, офіс 411, м. Київ, 01133; ідентифікаційний код 41084239) суму прострочених платежів по тілу кредиту - 14 070,48 грн, суму прострочених платежів по процентах - 27 006,74 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення підписано: 12.01.2026.

Суддя Т.Ю. Трофименко