ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"13" січня 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/737/25

Суддя Господарського суду Закарпатської області Лучко Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Піпар А.Ю.

розглянувши подання від 25.12.2025 р. № 79033745/12 старшого державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України в порядку ст.337 ГПК України та п.19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»

у справі № 907/737/25 про видачу судового наказу

за заявою Волинського обласного центру зайнятості, м. Луцьк

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП», с. Сторожниця Ужгородського району Закарпатської області

про стягнення заборгованості в розмірі 11 442,63 грн

Представник органу ДВС не з`явився.

ВСТАНОВИВ:

03 липня 2025 року до Господарського суду Закарпатської області надійшла заява Волинського обласного центру зайнятості від 25.06.2025 №1669/11.2 про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з боржника Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» заборгованості в розмірі 11 442,63 грн за договором № 700/300-79 від 05 вересня 2024 року.

Господарський суд Закарпатської області 08 липня 2025 року, за результатами розгляду заяви про видачу судового наказу, видав судовий наказ, копію (текст) якого разом із заявою про видачу судового наказу та матеріалами долученими до неї надісланий боржнику до електронного кабінету користувача ЄСІТС.

01 серпня 2025 року Господарський суд Закарпатської області, на підставі ст. 159 ГПК України, скерував судовий наказ від 08 липня 2025 року № 907/737/25 стягувачу.

26 грудня 2025 року на канцелярії суду надійшло подання від 25.12.2025 р. № 79033745/12 старшого державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у якому заявник просить суд встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Волинь НП» громадянці України Перебзяк Людмилі Семенівні.

В обґрунтування подання державний виконавець зазначає, що керівник, Перебзяк Людмила Семенівна, відповідно до своїх повноважень та обов`язків несе відповідальність за належне виконання зобов`язань підприємства, то ухилення від виконання судового рішення з боку підприємства також є її відповідальністю, а в разі виїзду керівника за кордон існує реальна загроза уникнення виконання зобов`язань перед кредитором, а отже - необхідність застосування тимчасового обмеження у праві виїзду.

З посиланням на вжиті виконавцем заходи з примусового виконання судового наказу в цій справі доводить, що керівник боржника є основною особою, яка повинна забезпечити виконання зобов`язань цього підприємства, а відтак, існує ризик, що її виїзд за кордон унеможливить подальше виконання судового рішення, що у свою чергу шкодить інтересам стягувача.

З урахуванням перебування головуючого судді Лучка Р.М. у період з 20 грудня 2025 року до 11 січня 2026 року у відпустці ухвалою від 12.01.2026 призначено розгляд подання виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України на 13.01.2026 на 15:00 год, про що в порядку ч. 4 ст. 337 ГПК України повідомлено державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

В судове засідання 13.01.2026 представник органу ДВС не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши матеріали скарги, заслухавши доводи та заперечення учасників спірного виконавчого провадження, пояснення приватного виконавця, суд зважає на наступне.

Статтею 337 ГПК України унормовано, що тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що означений захід є виключним заходом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого є правом, а не обов`язком суду.

Згідно з ч. 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч. 3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено право виконавця під час здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;.

Слід зазначити, що право виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання, не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Отже, законодавством передбачена можливість тимчасового обмеження виїзду за кордон боржника у разі ухилення боржником від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням. За змістом ч. 2 ст. 337 ГПК України тимчасове обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як виключний захід забезпечення виконання судового рішення.

На виконання статті 2 Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» від 24.03.2008 № 261/2008 стосовно врегулювання порядку виїзду за кордон осіб, які мають невиконані зобов`язання, було видано спільного листа Міністерства юстиції України та Адміністрації Державної прикордонної служби України від 27.05.2008 № 25-32/463 та № 25-5347, в якому зазначено, що наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї судовим рішенням, у тому числі аліментних, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України, до того ж питання такого обмеження вирішується судом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

Відповідно до висновків, викладених Верховним Судом України при проведенні аналізу судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

У листі Верховного Суду України від 01.02.2013 «Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України» зазначено, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного встановлення усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Як зазначено в постановах Верховного суду від 19.08.2020 у справі №910/8130/17, від 26.09.2024 у справі №908/314/18 наявність в особи невиконаних зобов`язань, покладених на неї, є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку про те, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин заявник повинен надати достатньо підтверджені відомості про те, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

Даючи оцінку аргументам державного виконавця, суд враховує, що такі зводяться виключно до власного тлумачення функціоналу керівника боржника, як відповідальної за виконання судового рішення особи. В той же час, жодних доказів на підтвердження саме ухилення директора ТОВ «Волинь НП» від виконання судового наказу в цій справі виконавцем суду не надано.

Навпаки, як вбачається зі змісту подання державного виконавця та долучених до нього документів директором боржника ТОВ «Волинь НП» на виклик державного виконавця від 24.12.2025 щодо з`ясування підстав невиконання судового рішення у цій справі надано письмові пояснення від 25.12.2025 за №02-10/2025-25, з яких вбачається, що Товариство не здійснює господарську діяльність та в нього відсутні рух коштів, рухоме та нерухоме майно.

Означені обставини підтверджуються також й отриманими виконавцем в ході примусового виконання рішення відомостями щодо наявності у боржника майна, грошових коштів, про що виконавець зазначає у поданні від 25.12.2025 року.

За таких обставин, відсутність у боржника будь-яких активів, за рахунок яких можна було б виконати судове рішення a priori не може бути доказом ухилення керівника товариства від виконання судового рішення та, відповідно, слугувати підставою для обмеження його виїзду за кордон.

Суд, при цьому, враховує, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства. До компетенції виконавчого органу товариства належить вирішення всіх питань, пов`язаних з управлінням поточною діяльністю товариства, крім питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників та наглядової ради товариства (у разі утворення).

З урахуванням наведеного, критично слід оцінити твердження виконавця, що керівник боржника є основною особою, яка повинна забезпечити виконання зобов`язань цього підприємства, позаяк в цьому разі за результатами господарської діяльності керівник боржника може нести відповідальність перед самим Товариством, його учасниками, в тому числі при неплатоспроможності самого боржника виступати солідарним боржником за наявності визначених законом підстав.

Позатим, в аспекті розгляду подання виконавця, суд враховує, що згідно з ч. 4 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також у ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Отже, виходячи з вищевикладеного, у даному випадку задоволення подання з підстав, викладених державним виконавцем може призвести до безпідставного обмеження права фізичної особи на свободу пересування, яке передбачено Конституцією України.

Суд звертає увагу виконавця на те, що при розгляді вказаної категорії спорів виконавець повинен довести яким чином обмеження у праві виїзду за межі України боржника забезпечить виконання рішення суду у даній справі, адже застосування судом норми щодо обмеження фізичної особи у перетині кордону України не є за своєю правовою природою видом санкції, тобто покарання за невиконання боржником рішення, а лише має на меті забезпечити виконання цього рішення суду.

Таким чином, суд приходить до висновку, що така обов`язкова умова для застосування тимчасових обмежень для виїзду за кордон, як ухилення боржника (його керівника) від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду, у розумінні ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», матеріалами справи не підтверджується.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно із ст. 86 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні подання старшого державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Діани Продан про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника ТОВ «Волинь НП» Перебзяк Людмили Семенівни.

Керуючись ст.ст. 234, 337 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні подання від 25.12.2025 р. № 79033745/12 старшого державного виконавця Ужгородського відділу державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Діани Продан про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України керівника боржника ТОВ «Волинь НП» Перебзяк Людмили Семенівни, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені ст.ст. 254-257 ГПК України до Західного апеляційного господарського суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 14 січня 2026 року.

Суддя Р.М. Лучко