РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

13.01.2026Справа № 910/11545/25
За позовом Фізичної особи-підприємця Капилова Олександра Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ"

про стягнення 457309,78 грн

Суддя Сташків Р.Б.

Без виклику сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передано указану позовну заяву про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ" (далі - відповідач) на користь Фізичної особи-підприємця Капилова Олександра Вікторовича (далі - позивач) боргу та санкцій за договором підряду №1806/2024-1 від 18.06.2024, разом у сумі, що дорівнює вказаній вище ціні позову, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань вчасно та повністю оплатити виконані позивачем роботи.

Ухвалою суду від 29.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання).

Відповідачем відзиву на позов не було подано, ухвалу суду про відкриття провадження у справі було доставлено відповідачу у його електронний кабінет, що підтверджується повідомленням про добавлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

З огляду на наведене, суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч. 9 ст. 165 ГПК України та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

ВСТАНОВИВ:

18.06.2024 між позивачем як підрядником та відповідачем як замовником було укладено договір підряду №1806/2024-1 (далі - Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору підрядник має виконати комплекс робіт із гідроізоляції об`єкту із застосуванням матеріалів системи «PENETRON» та послідуючим захистом від мікробіологічної корозії із використанням матеріалу PENETRON АRК, в подальшому роботи, а замовник зобов`язаний прийняти та оплатити такі роботи на умовах даного договору.

Позивач, зазначає, що на виконання умов Договору станом на 01.11.2024 він виконав повний обсяг робіт, на підтвердження чого ним надано:

- Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2025 року за формою №КБ-3;

- Акт приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2025 року на суму 271533,72 грн;

- Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за лютий 2025 року за формою №КБ-3;

- Акт приймання виконаних будівельних робіт за лютий 2025 року на суму 2332513,35 грн;

- Довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за березень 2025 року за формою №КБ-3;

- Акт приймання виконаних будівельних робіт за березень 2025 року на суму 262833,72 грн;

- Довідка про вартість виконаних будівельних робіт за березень 2025 року;

- Акт приймання виконаних будівельних робіт за березень 2025 року у сумі 59456,83 грн.

Як зазначено у п. 3.1 Договору вартість робіт по договору є динамічною та складається із суми вартостей всіх погоджених робіт на які складені та підписані Договірні ціни та кошторисні розрахунки. Згідно з п. 3.2 Договору розрахунок за роботи проводиться у відповідності до термінів зазначених в кожній Договірній ціні окремо.

У актах приймання виконаних будівельних робіт передбачено, що оплата здійснюється протягом 10 календарних днів з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт.

Відповідно до п. 4.1 Договору приймання-передача договірних робіт, що були виконані підрядником, фіксується відповідним Актом виконаних робіт. В разі не підписання такого Акту з боку замовника та відсутності мотивованих зауважень в письмовій формі протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання Акту замовником, Акт вважається підписаним без зауважень, а роботи прийняті в повному обсязі.

Відповідач не підписав акти приймання виконаних робіт разом з тим, доказів того, що відповідачем були надані зауваження щодо переданих робіт матеріали справи не містять, а отже, такі акти вважаються підписаними без зауважень.

23.06.2025 позивач звернувся до відповідача із претензією щодо порушення грошових зобов`язань у якій просив здійснити оплату решти боргу та нарахованих пені та відсотків річних.

Листом №530 від 16.07.2025 відповідач повідомив позивача, що здійснить оплату боргу до 25.07.2025.

Такий лист також підтверджує, що відповідачем були прийняті роботи за спірними актами без зауважень.

Позивач зазначає, що відповідачем було частково здійснено оплату наданих йому робіт за Договором (1818558,08 грн + 300000 грн + 300000 грн + 200000 грн = 2618558,08 грн), станом на день звернення із цим позовом сума несплаченого боргу становить 307779,54 грн.

Відповідач жодних заперечень чи пояснень щодо заявлених вимог позову не надав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 837 ЦК України передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові (ч.2 ст.837 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст. 846 ЦК України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.

Згідно з ч. 1 ст. 854 ЦК України, якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Частиною 4 ст. 882 ЦК України встановлено, що передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У частині третьої статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Беручи до уваги в сукупності надані позивачем докази та пояснення, враховуючи, що відповідачем не надано жодних заперечень та доказів на спростування, суд дійшов висновку, про підтвердження позивачем факту надання ним за Договором відповідно до спірних актів будівельних робіт.

Матеріали справи не містять доказів сплати відповідачем заявленої до стягнення суми боргу - 307779,54 грн. Відповідачем жодними доказами не спростовано наявність у нього боргу у цій сумі, у зв`язку із чим, позов в цій частині підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

За умовами п. 5.2 Договору за несвоєчасне перерахування коштів замовником, передбачених ч. 2 ст. 3.2 Розділу 3 даного Договору, у відповідності до ст. 625 ЦК України підрядник має право вимагати сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також двадцяти п`яти процентів річних від простроченої суми і нарахування пені в розмірі 0,1 проценти від несплаченої суми боргу за кожен день прострочення.

Позивач зазначає, що оскільки відповідачем здійснювалася оплата наданих робіт за Договором невчасно, та станом на день подання позову частина боргу лишається несплачена.

Позивачем було нараховано відповідачу по кожному акту виконаних робіт окремо 13570,34 грн інфляційних втрат, 55267,65 грн 25% річних та 80691,96 грн пені.

Відповідачем заперечень щодо здійснених позивачем нарахувань штрафних санкцій та контррозрахунку надано не було. Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення сум, суд визнав його обґрунтованим, а тому з відповідача підлягає стягненню 13570,34 грн інфляційних втрат, 55267,65 грн 25% річних та 80691,96 грн пені.

Судовий збір відповідно до положень ст. 129 ГПК України покладається на відповідача.

У своєму позові позивач просить суд стягнути з відповідача 45400 грн витрат понесених ним на послуги адвоката під час розгляду даної справи, на підтвердження своїх витрат з позовом надано копії таких доказів:

- Договір про надання правничої допомоги від 04.09.2025 укладений між позивачем та АО «Інферно Діджитал Ло Компані» в осоіб голови Леськів Соломії Романівни;

- свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю ЛВ №001121;

- ордер серії ВС №1398511 від 09.09.2025 на ім`я адвоката Леськів Соломії Романівни;

- платіжна інструкція №22 від 10.09.2025 на суму 22700 грн.

Частинами 2-6 ст. 126 ГПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Суд приймає до уваги висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 11.11.2021 у справі №910/7820/21, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідачем не було надано заперечень щодо заявленої позивачем до стягнення суми витрат на професійну правничу допомогу.

За умовами договору про надання правничої допомоги від 04.09.2025 визначено, що окрім фактичних витрат, необхідних для надання правничої допомоги клієнт сплачує гонорар успіху.

Зі змісту пунктів 1.4 та 2.2 вказаного договору вбачається, що з моменту прийняття судового рішення на користь клієнта останній сплачує адвокатському об`єднанню гонорар успіху в розмірі 22700 грн протягом 2 днів з моменту прийняття судового рішення першої інстанції на користь клієнта на підставі виставленого рахунку.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем вже було перераховано адвокатському об`єднанню 22700 грн за юридичні послуги, що підтверджується копією платіжної інструкції №22 від 10.09.2025, а за умовами договору про надання правничої допомоги від 04.09.2025 має ще додатково сплатити 22700 грн гонорар успіху, враховуючи, що рішення прийнято на користь позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 дійшла висновку про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

При цьому Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ЄСПЛ застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява №19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява №31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

З огляду на наведені положення процесуального законодавства, правові висновки Верховного Суду та дослідивши питання відповідності розміру заявлених позивачем витрат критеріям розумності, співмірності та пропорційності до предмета спору у даній справі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у сумі 20000 грн. Відповідно, решта суми 25400 грн цих витрат залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 86, 129, 165, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "І.Б.К. ДЕВЕЛОПМЕНТ" (01133, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок, 7-Б, літера А, офіс 157; ідентифікаційний код 38831585) на користь Фізичної особи-підприємця Капилова Олександра Вікторовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 307779 (триста сім тисяч сімсот сімдесят дев`ять) грн 48 коп заборгованості, 13570 (тринадцять тисяч п`ятсот сімдесят) грн 34 коп. інфляційних втрат, 55267 (п`ятдесят п`ять тисяч двісті шістдесят сім) грн 65 коп. 25 % річних, 80691 (вісімдесят тисяч шістсот дев`яносто одну) грн 96 коп. пені, а також 6859 (шість тисяч вісімсот п`ятдесят дев`ять) грн 63 коп судового збору та 20000 (двадцять тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Суддя Р.Б. Сташків