ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

п р о з у п и н е н н я п р о в а д ж е н н я у с п р а в і

13 січня 2026 року м. ЧернівціСправа № 926/3848/25

Господарський суд Чернівецької області у складі головуючого судді Гурина Миколи Олександровича розглянувши матеріали справи

за позовом Чернівецької міської ради (58002, місто Чернівці, площа Центральна, 1, )

до відповідачів:

1) фізичної особи-підприємця Грицька Олександра Івановича ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 );

2) фізичної особи-підприємця Гаврилюк Ніни Дмитрівни ( АДРЕСА_2 , код НОМЕР_2 ).

про стягнення безпідставно збережених коштів у сумі 614094,85 грн.

Представники сторін:

від позивача Кифірюк А.В. представник;

від відповідача 1 не з`явився;

від відповідача 2 Донець Ю.Б. адвокат.

ВСТАНОВИВ:

Чернівецька міська рада звернулася до Господарського суду Чернівецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Грицька Олександра Івановича та фізичної особи-підприємця Гаврилюк Ніни Дмитрівни, в якому просить суд стягнути з відповідачів безпідставно збережені кошти у сумі 614094,85 грн.

12.11.2025 відділом документального забезпечення та аналітичної роботи суду матеріали позовної заяви зареєстровані за вх.№3848.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.11.2025 позовну заяву передано судді Гурину М.О.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 17.11.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, підготовче судове засідання призначено на 09.12.2025.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 09.12.2025 відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі та відкладено підготовче судове засідання на 13.01.2026.

22.12.2025 відповідачем 1 подано через канцелярію суду клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п.3 ч.1 ст. 227 ГПК України.

12.01.2026 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Чернівецької області від відповідачки 2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України з додатками, відзив на позов та заява про поновлення строку на подання відзиву.

На призначений день розгляду справи представниця позивача заперечувала щодо клопотання відповідачки 2 про закриття провадження у справі, вирішення клопотання про зупинення провадження у справі залишила на розсуд суду.

Представник відповідача 2 підтримав клопотання про закриття провадження у справі, просив задовольнити його, не заперечував проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.

Відповідач 1 у судове засідання не з`явився, хоча сторони належним чином були повідомлені про день та час розгляду справи.

Розглянувши клопотання відповідачки 2 про закриття провадження у справі, суд встановив наступне.

Згідно з частиною першою статті 318 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього кодексу, а відповідно до останньої учасниками цивільних відносин визнаються: фізичні та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави й інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 325 цього ж кодексу суб`єктами права приватної власності є фізичні і юридичні особи. Вони можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Частиною другою статті 2 Земельного кодексу (далі - ЗК) України визначено, що суб`єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

Отож, надання у власність або оренду земельної ділянки не залежить від наявності у фізичної особи статусу підприємця.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України).

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Набуття статусу підприємця не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи. Натомість, згідно з частиною восьмою статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" фізична особа-підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, цивільні права й обов`язки фізичної особи, зокрема, право власності та право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власниками об`єктів нерухомого майна (реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна: 060 (опис об`єкта: загальна площа: 248,8 кв.м., нежилі будівлі на першому поверсі в будівлі літ. «А»); 1 (опис об`єкта: будівля складу літ. «А» загальною площею 850,70 кв.м., будівля складу літ. «Б» загальною площею 217,10 кв.м., будівля складу літ. «В» загальною площею 44,10 кв.м., будівля складу літ. «Г» загальною площею 176,60 кв.м., будівля складу літ. «І» загальною площею 127,70 кв.м., будівля прохідної літ «Е» площею 23,40 кв.м., вбиральня літ. «З», огорожа №1-4), розташованих на земельній ділянці комунальної власності за адресою: АДРЕСА_3 , у різні періоди були: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Чернівецька міська рада. Згідно з реєстраційними даними, частки у праві спільної часткової власності на зазначене нерухоме майно розподілялися наступним чином: ОСОБА_1 55/100 частин; ОСОБА_2 17/100 частин; Чернівецька міська рада 28/100 частин.

Таким чином, у період з 01.12.2023 по 12.12.2024 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були співвласниками нежитлових будівель, розташованих на земельній ділянці комунальної власності, якою вони фактично користувалися без оформлення правовстановлюючих документів на землю.

ОСОБА_1 володіє статусом фізичної особи-підприємця, що підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань з основним видом економічної діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

Належним на праві власності ОСОБА_1 нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_3 є будівлі складів.

Наявність у ОСОБА_1 статусу підприємця не може свідчити про те, що з моменту її державної реєстрації як ФОП вона виступає в такій якості у всіх правовідносинах, зокрема і щодо набуття в оренду земельної ділянки.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 13.03.2018 у справі 3306/2004/15-ц, від 12.06.2018 у справі №922/3204/17, від 09.04.2019 у справі №910/19687/17, від 22.04.2019 у справі №572/2848/17, від 15.05.2019 у справі №904/10132/17.

Відповідно до статей 319 та 320 Цивільного кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, у тому числі для здійснення підприємницької діяльності. Здавання в оренду власного нерухомого майна нежитлового призначення може здійснюватися фізичними особами яку межах підприємницької діяльності, так і поза нею. Відтак, фізична особа може користуватися земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт нерухомості нежитлового призначення, з різними цілями - як пов`язаними зі здійсненням нею господарської діяльності, так і ні. Користування такою земельною ділянкою не свідчить про господарський характер відносин. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 306/2004/15-ц.

Великою Палатою Верховного Суду вже неодноразово висловлені висновки, зокрема, в її постановах від 19.06.2019 у справі № 904/4713/18, від 06.06.2018 у справі №910/16713/15, від 27.06.2018 у справі № 749/230/15-ц про те, що самі лише посилання позивача про участь відповідача у спірних взаємовідносинах саме як фізичної особи - підприємця, а відповідний спір є таким, що виник між суб`єктами господарювання, не можуть бути підставою для розгляду цього спору господарськими судами.

Для встановлення факту користування земельною ділянкою з метою здійснення господарської чи підприємницької діяльності позивач мав довести суду факт здійснення фізичною особа-підприємцем певної господарської діяльності на цій земельній ділянці (виготовлення і реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг з метою отримання прибутку).

Так, відповідачкою 2 надано до клопотання про закриття провадження у справі копію договору безоплатного користування майном (позички) від 05.05.2025 укладеного нею, як фізичною особою, з Благодійною організацією «Благодійний фонд «Волонтерський штаб для захисту України» предметом якого є майно, яке перебувало у її власності та знаходилося за адресою: АДРЕСА_3 .

У пункті 2.4.1. Договору зазначено, що майно, що передається за цим Договором, не може використовуватися Користувачем (Благодійною організацією «Благодійний фонд «Волонтерський штаб для захисту України») у підприємницькій діяльності чи для отримання прибутку.

Згідно п. 2.5. Договору, він є безоплатним і Позичкодавець (фізична особа ОСОБА_1 ) не отримує плати за користування Майном від Користувача.

Даний договір спростовує факт використання спірного майна фізичною особа-підприємцем Гаврилюк Ніна Дмитрівна у своїй господарській діяльності на цій земельній ділянці.

В той же час, позивач не навів жодних обґрунтувань та не надав доказів придбання чи фактичного використання відповідачкою 2 майна, за адресою: АДРЕСА_3 для здійснення господарської діяльності.

Не може ототожнюватись безпосередньо зі здійсненням господарської діяльності й саме по собі цільове призначення спірної земельної ділянки.

Використання та експлуатація будь-яких нежитлових приміщень може здійснюватися фізичною особою і для потреб особистого характеру.

Натомість, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідний спір є таким, що виник між суб`єктами господарювання, матеріали позову не містять.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Частиною 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що предметом позову в цій справі є стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без достатніх на те правових підстав з ОСОБА_1 як фізичної особи, а тому такий приватноправовий спір за суб`єктним складом сторін підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 3 ст. 231 ГПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України позивачу роз`яснюється, що цей спір в частині стягнення безпідставно збережених коштів з ОСОБА_1 має вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що клопотання відповідачки 2 про закриття провадження у справі підлягає задоволенню, а провадження у справі в частині стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без достатніх на те правових підстав з ФОП Гаврилюк Н.Д. закриттю на підставі пункту 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Щодо клопотання про зупинення провадження у справі, суд зазначає наступне.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 16.07.2025 прийнято до розгляду справу №754/947/22 у зв`язку з необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування положень пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України у справах, в яких сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, перебуває у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань.

У постанові від 12.11.2025 у справі №754/947/22 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки (п.117):

"Отже, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:

1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що "переведені на воєнний стан";

2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;

3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.

У даному випадку відповідачем 1 до клопотання про зупинення провадження у справі додано довідку з військової частини НОМЕР_3 від 25.01.2025 №08/146 згідно якої, ОСОБА_2 проходить військову службу за призовом під час мобілізації в Державній прикордонній службі України; копію посвідчення ДК№008334; витяг з «Резерв+» станом на 15.12.2025.

Норма п.3 ч.1 ст.227 ГПК України є імперативною. Суть цієї норми зводиться до того, що учасник справи (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) на час розгляду справи в суді виконує конституційний обов`язок захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України відповідно до статті 65 Конституції України, та у зв`язку з цим не може реалізувати свої процесуальні права та нести процесуальні обов`язки.

Зупинення провадження у справі - це оформлене ухвалою суду тимчасове припинення вчинення судом процесуальних дій, за винятком забезпечення доказів, забезпечення позову, під час підготовки справи до судового розгляду, яке викликане наявністю визначених у законі обставин, що перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити конкретний момент їх усунення.

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим відповідним Законом України, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався і на сьогодні його дію не припинено.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").

Відповідно до статті першої Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Військова служба у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком осіб (за винятком випадків, визначених законом), пов`язаній із захистом України.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та вирішення питань, пов`язаних з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі, врегульовано Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 12 Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

У постанові від 28.11.2024 у справі №905/1426/23 Верховний Суд вказав, що аналіз пункту 12 Положення дає підстави зробити висновок про те, що встановлення відносин військовослужбовців, які проходять військову службу, оформлюється письмовими наказами по особовому складу. Тому такий наказ по особовому складу є належним та достатнім доказом перебування сторони у складі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань.

Аналогічних висновків дотримується Верховний Суд у постановах від 29.03.2023 у справі №756/3462/20 та від 14.02.2024 у справі № 466/8799/22, у яких Суд зазначив, що належним письмовим доказом для зупинення провадження у зв`язку з перебуванням сторони у складі Збройних Сил України є наказ по особовому складу, виданий у порядку, встановленому пунктом 12 Положення.

Відтак, враховуючи правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 у справі №754/947/22 щодо застосування п.3 ч.1 ст.227 ГПК України, зокрема, про те, що з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що переведені на воєнний стан, беручи до уваги те, що відповідач 1 надав суду докази проходження військової служби у Збройних Силах України, суд дійшов висновку про наявність підстав для обов`язкового зупинення провадження у даній справі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 3 частини першої статті 227 цього Кодексу - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Керуючись статтями 227, 231, 234, Господарського процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог задовольнити.

2. Закрити провадження у справі в частині стягнення безпідставно збережених коштів за користування земельною ділянкою без достатніх на те правових підстав з фізичної особи-підприємця Гаврилюк Ніни Дмитрівни.

3. Клопотання про зупинення провадження задовольнити.

4. Зупинити провадження у справі №926/3848/25 до припинення перебування ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

5. Зобов`язати ОСОБА_2 подати докази, у випадку усунення обставин, що викликали зупинення провадження у цій справі.

Ухвала набрала законної сили з моменту її оголошення.

Дата складання та підписання повного тексту ухвали 14.01.2026

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 235 ГПК України та може бути оскаржена до Західного апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Микола ГУРИН

Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/.