ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2026 року Справа № 915/1551/25

м. Миколаїв

Господарський суд Миколаївської області у складі судді Семенчук Н.О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА», вул. Айвазовського, 23, м. Миколаїв, 54052,

адреса електронної пошти:

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ», вул. 1 Слобідська, 37, м. Миколаїв, 54055,

про: стягнення 122 840,14 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА» звернулося до Господарського суду Миколаївської області зі сформованою в системі «Електронний суд» позовною заявою № 410-02/1-7 від 24.10.2025 (вх. № 15073/25 від 27.10.2025), в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ» (вул. 1 Слобідська, 37, м. Миколаїв, 54055; ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА» (вул. Айвазовського, 23, м. Миколаїв, 54052; ) грошові кошти у загальному розмірі 122 840,14 гривень, з яких:

· 19 500,00 грн. - сума передоплати;

· 80 699,37 грн. - штрафні санкції за умовами Договору;

· 11 243,22 грн. - 15% річних;

· 11 397,55 грн. - інфляційні втрати.

В обґрунтування позову заявник зазначає про укладання між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА», як замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ», як виконавцем, Договору № 18/НК-21 від 02.11.2021 про надання послуг. За даними позивача, замовником належним чином та в повному обсязі, були виконані свої зобов`язання з передоплати за надання послуг, в розмірі та строки за умовами Договору. Незважаючи на отриману передоплату за надання послуг, свої зобов`язання з надання послуг згідно графіка надання послуг, що є додатком №1 до Договору, виконавцем виконані не були. Отже, як стверджує позивач, станом на дату подання позовної заяви, виконавцем не надані послуги за Договором та не повернуто суму, отриманої від замовника попередньої оплати в розмірі 19 500,00 грн. У зв`язку з порушенням строків виконання зобов`язань позивачем додатково заявлені до стягнення з відповідача штрафні санкції та компенсаційні нарахування.

Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на приписи 11, 28, 509, 526, 530, 536, 549, 611, 612, 625, 626, 901-903, 906 Цивільного кодексу України та умови укладеного між сторонами Договору.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1551/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання за наявними матеріалами справи. Ухвалено провести розгляд справи № 915/1551/25 поза межами встановленого Господарським процесуальним кодексом України строку у розумний строк, тривалість якого визначається з урахуванням існування в Україні воєнного стану. Встановлено для сторін процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Копія вказаної ухвали була направлена учасникам справи у відповідності до приписів Господарського процесуального кодексу України.

Так, копію ухвали було надіслано позивачу в електронний кабінет в системі «Електронний суд». Документ доставлено до електронного кабінету одержувача 03.11.2025 о 21:14, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповідною довідкою. За змістом ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення. Враховуючи наведене, слід вважати, що копію ухвали Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2025 у справі № 915/1551/25 позивач отримав 04.11.2025.

Копія ухвали Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2025, направлена на адресу місцезнаходження відповідача, а саме: вул. 1 Слобідська, 37, м. Миколаїв, 54055, була 21.11.2025 повернута поштовим відділенням зв`язку до суду з відміткою: «адресат відсутній» (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором R20).

Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

У відповідності до ч. 7 ст. 120 ГПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Крім того, судом взято до уваги висновки, викладені Великою палатою Верховного Суду у постанові від 05.09.2024 у справі № 990/152/24, відповідно до яких день проставлення у поштовому повідомленні відмітки «про відсутність адресата за вказаним нею місцем проживання (перебування)», може вважатися днем вручення копії ухвали.

За такого, суд дійшов висновку про те, що копію ухвали від 03.11.2025 про відкриття провадження у справі слід вважати врученою відповідачу 21.11.2025.

Крім того, необхідно зауважити, що за змістом статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі. Ухвала Господарського суду Миколаївської області від 03.11.2025 була оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному вебпорталі судової влади України.

Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України»).

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про належне повідомлення відповідача у даній справі.

Разом із тим, відповідач своїм правом у визначений судом строк на подання відзиву на позов оформлений згідно вимог ст.165 ГПК України разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення не скористався.

Відповідно до ч.9 ст.165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами ч. 1 ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі, крім випадку, передбаченого частиною другою цієї статті.

Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив таке.

02.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА», як Замовником, та Товариством з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ», як Виконавцем, був укладений Договір про надання послуг № 180/НК-21 (далі - Договір), відповідно до предмету якого Виконавець зобов`язався за завданням Замовника, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, надати послуги авторського нагляду за будівництвом об`єкта «Нове будівництво Станції розвантаження автомобілів вантажного району №2 ТОВ «МСП НІКА- ТЕРА» по вул. Айвазовського, 23-В в м. Миколаєві» (далі - послуги), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити надані послуги в порядку та у строки, визначені цим Договором (п. 1.1 Договору).

Згідно з п. 1.2 Договору 1.2 послуги надаються «Виконавцем» за адресою: м. Миколаїв вул. Айвазовського, 23-В.

Відповідно до умов п. 1.3 Договору результатом надання послуг є здійснення авторського нагляду за відповідністю виконуваних будівельних робіт прийнятим будівельним рішенням; перевірка відповідності виконання будівельно-монтажних робіт, та виявлення в будівництві відхилення від проектних рішень щодо застосування будівельних матеріалів, виробів та обладнання; підписання актів на закриття прихованих робіт, проміжного прийняття відповідальних конструкцій, внесення змін і доповнень в проект під час будівництва, ведення та передача Замовнику, після завершення робіт, журналу авторського нагляду в 2-х примірниках.

Умовами п. 2.1 Договору передбачено, що Виконавець зобов`язаний надати послуги у строк, згідно з Графіком надання послуг (Додаток № 1 до Договору).

Суд зауважує, що відповідно до Графіку надання послуг (Додаток № 1 до Договору) передбачено надання послуг протягом листопада 2021 року - грудня 2022 року.

Згідно з п. 3.1 Договору ціна договору складає 39 000,00 (тридцять дев`ять тисяч) грн., 00 коп., з ПДВ, яка включає відшкодування всіх витрат Виконавця та плату за надані ним послуги, згідно Розрахунку вартості послуг (Додаток № 2 до Договору).

Пунктом 4.1 Договору передбачено, що оплата Замовником послуг здійснюється наступним чином: Передоплата 50%, що становить 19 500 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн., 00 коп., з ПДВ, проводиться після підписання договору протягом 5 (п`яти) банківських днів з дати надання Виконавцем рахунку; Остаточний розрахунок за надані послуги здійснюється протягом 5 (п`яти) банківських днів після отримання від Виконавця оформленого журналу авторського нагляду й підписання Акту приймання-передачі наданих послуг, згідно з п. 1.1 Договору, на підставі наданого Виконавцем рахунку.

Згідно з пп. 6.1.1 Договору Виконавець зобов`язується надати послуги за договором у відповідності з Графіком надання послуг, нормативними актами, і технічною документацією та цим договором.

Згідно з пп. 6.2.1 Договору Виконавець має право отримувати плату за надані послуги у розмірах та у строки, передбачені Договором.

Відповідно до пп. 6.3.2 Договору Замовник зобов`язується прийняти послуги/результат послуг надані Виконавцем, у порядку, визначеному цим Договором.

Відповідно до пп. 6.4.4 Договору Замовник має право розірвати договір в односторонньому порядку, попередивши Виконавця за 10 робочих днів до такого розірвання, якщо Виконавець грубо порушує договір та/або встановлені правила та норми.

За умовами п. 9.1 Договору за ненадання або неналежне надання умов договору Сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з п. 9.3 Договору у випадку порушення строків надання послуг, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості послуг по Договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі восьми відсотків вартості послуг за Договором. У випадку порушення строків надання послуг більш ніж на 10 календарних днів Замовник має право відмовитися від подальшого приймання й оплати послуг, а також вимагати повернення раніше сплачених за послуги коштів, які Виконавець зобов`язаний повернути протягом трьох робочих днів з моменту одержання вимоги Замовника.

Умовами п. 9.4 Договору передбачено, що у випадку порушення повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення повернення, за кожен день прострочення. Крім того, Виконавець зобов`язаний сплатити 15% річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції від дня здійснення Замовником передоплати до дня повернення коштів.

За змістом п. 9.7 Договору сторони погодили, що у випадку порушення Виконавцем, передбачених договором строків надання послуг, за яку Замовником попередня оплата, Виконавець за користування коштами Замовника зобов`язаний сплатити Замовнику 15% річних від суми коштів, сплачених Замовником, за період від дня оплати й до дня фактичного надання послуг або дня повернення коштів.

Відповідно до п. 9.9 Договору у випадку порушення строку перерахування коштів, зайво отриманих від Замовника, а також повернення раніше сплачених за послуги коштів, пов`язаного з порушенням строків або обсягів надання послуг, надання послуг неналежної якості, Виконавець сплачує Замовнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Умовами п. 9.11 Договору сторони погодили, що неустойка (штраф, пеня), штрафні санкції за цим договором нараховуються протягом усього періоду порушення.

Згідно з п.п. 11.1, 11.2 Договору усі спори і розбіжності, що виникають з або у зв`язку з договором, у тому числі щодо його надання, порушення, припинення або недійсності, Сторони вирішують шляхом переговорів. Досудове врегулювання спорів, шляхом пред`явлення претензій визнається сторонами обов`язковим.

Сторони погодили, що якщо спори і розбіжності, зазначені в п. 11.1 Договору, не будуть урегульовані шляхом переговорів, їх вирішення здійснюється у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

За змістом п. 12.1 даний Договір набирає чинності з дати його підписання обома Сторонами та діє до закінчення будівництва об`єкта. Закінчення строку дії даного Договору не звільняє Сторони від виконання зобов`язання в натурі та від відповідальності за порушення зобов`язань (у тому числі гарантійних), яке мало місце під час дії даного Договору.

Договір скріплено підписами та печатками обох сторін.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг.

Так, за умовами ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

З метою виконання умов укладеного між сторонами Договору (зокрема п. 4.1 щодо здійснення замовником передоплати 50%, що становить 19 500,00 грн) відповідачем, як виконавцем, було виставлено позивачу, як замовнику рахунок № 18 від 04.11.2021 на суму 19 500,00 грн.

Матеріали справи свідчать, що позивачем на підставі відповідного рахунку було здійснено на рахунок відповідача платіж на суму 19 500,00 грн, що вбачається з платіжної інструкції № 19617 від 21.12.2021.

З урахуванням наведеного, суд погоджується з доводами позивача про те, що Замовником в повному обсязі, були виконані свої зобов`язання з передоплати за надання послуг за умовами Договору.

Водночас, за даними позивача, не спростованими та не запереченими відповідачем, незважаючи на отриману передоплату за надання послуг, свої зобов`язання з надання послуг згідно графіка надання послуг, що є додатком №1 до Договору, Виконавцем виконані не були.

За такого, як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА» було оформлено на ім`я Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ» повідомлення за вих. № 350-02/1-8 від 17.09.2025 про відмову ТОВ «МСП НІКА-ТЕРА» від подальшого надання послуг у зв`язку з порушенням строків їх надання та розірвання Договору надання послуг № 180/НК-21 від 02.11.2021 зі сплатою штрафних санкцій, з урахуванням якого позивач згідно пп. 6.4.4 Договору повідомив про його розірвання та відмову від подальшого надання послуг відповідачем, а також вимагав повернути попередню оплату в розмірі 19 500,00 грн у 3-денний строк з моменту одержання цієї вимоги та сплатити штрафні санкції.

В якості доказів направлення вказаного повідомлення на адресу відповідача позивачем надано до матеріалів справи копії опису вкладення у цінний лист та поштову накладну (поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 078).

З наявного в матеріалах справи витягу із сервісу відстеження поштових пересилань на офіційному вебсайті Акціонерного товариства «Укрпошта», вбачається, що поштове відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 078 було 02.10.2025 повернуто за зворотною адресою через закінчення встановленого терміну зберігання.

Суд зауважує, що повідомлення позивача про відмову від подальшого надання послуг, розірвання договору та вимога повернути кошти попередньої оплати є юридично значимою дією, оскільки така дія не лише засвідчує наявність волевиявлення відповідача на розірвання договору та повернення коштів, але й забезпечує своєчасну обізнаність з ним іншої сторони, і є передумовою для настання обумовлених Договором наслідків.

З урахуванням наведеного, суд враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальноприйнятих уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 13 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальний порядок укладання, зміни та розірвання господарських договорів, які вчиняються в письмовій формі, пов`язує момент реалізації учасником правовідносин власного волевиявлення на виникнення, зміну чи припинення правовідносин зі здійсненням ним такого волевиявлення в належний спосіб.

За змістом п. 6 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплений принцип справедливості, добросовісності та розумності. Зазначений принцип включає, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість та добросовісно вести переговори.

Настання наслідків у вигляді розірвання договору є пов`язаним з дотриманням сторонами правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.

За таких підстав негативні наслідки неодержання суб`єктом господарювання звернення до нього, якщо таке звернення здійснене добросовісно і розумно, покладаються на останнього.

Схожий висновок наведений в постанові Великої Палати Верховного Суду України від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (провадження № 12-18гс20).

За такого, суд зауважує, що не отримання відповідачем листа (повідомлення № 350-02/1-8 від 17.09.2025) позивача (свідоме або випадкове) обмежує права останнього на відмову від Договору, оскільки відповідно до умов Договору його розірвання пов`язано із моментом отримання відповідачем відповідного повідомлення, яке позивач може направити лише поштою.

Верховний Суд в ухвалі від 21.05.2024 року у справі № 922/4140/19 звертав увагу на те, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, як зазначив суд касаційної інстанції, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Отже, суд ураховує, що повідомлення про розірвання договору надіслано за адресою відповідача, зазначеною у Договорі, що узгоджується з умовами п. 13.2 Договору, а тому суд вважає, що позивачем вчинено всі можливі дії щодо належного повідомлення відповідача щодо розірвання договору та наявність вимоги про повернення коштів попередньої оплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо настанню обставини недобросовісно перешкоджала сторона, якій це невигідно, обставина вважається такою, що настала.

Таким чином, оскільки позивач скористався наданим йому Договором правом на розірвання Договору в односторонньому порядку, а відповідач, не вчинивши дій щодо отримання повідомлення позивача, фактично обмежив право останнього, передбачене п. 6.4.4 Договору, суд, з урахуванням основоположних засад цивільного законодавства, вважає, що відповідач недобросовісно перешкодив отриманню (відтермінував) повідомлення позивача, з яким пов`язується момент розірвання Договору, тому, з урахуванням положень ч. 3 ст. 212 Цивільного кодексу України, момент отримання відповідачем повідомлення, на переконання суду, є таким, що настав 02.10.2025, тобто в день, повернення відповідного поштового відправлення за закінченням встановленого терміну зберігання, а, отже, Договір № 18/НК-21 від 02.11.2021 про надання послуг слід вважати таким, що був розірваний позивачем в односторонньому порядку з 17.10.2025.

Суд зауважує, що відповідно до ст. 570 Цивільного кодексу України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.

На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Такі ж висновки підтримав Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01.10.2020 по справі № 361/8331/18.

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 910/12382/17 та підтриманий у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19).

Враховуючи викладене, здійснену позивачем попередню оплату в сумі 19 500,00 грн слід вважати саме авансом, а не завдатком, позаяк такий платіж не є способом забезпечення виконання зобов`язання, а лише є способом платежу.

Водночас, суд зауважує, що приписами глави 63 Цивільного кодексу України (Послуги. Загальні положення) не врегульовано особливостей повернення виконавцем замовнику авансу (попередньої оплати) в разі невиконання виконавцем своїх зобов`язань за договором про надання послуг та правового механізму її повернення, а тому суд дійшов висновку про можливість застосування приписів ст. 693 Цивільного кодексу України за аналогією закону до правовідносин, що виникли між позивачем та відповідачем.

Так, за приписами частини 1 статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.03.2018 у справі №910/1030/17.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

За такого, застосовуючи у спірних правовідносинах аналогію закону суд виснує про те, що, якщо виконавець, який одержав суму попередньої оплати послуг, не надав послуг у встановлений строк, замовник має право вимагати повернення суми попередньої оплати.

Згідно із приписами ч. 1 ст. 526 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовами укладеного між сторонами Договору, зокрема, п. 9.3, сторони погодили, що у випадку порушення строків надання послуг більш ніж на 10 календарних днів Замовник має право відмовитися від подальшого приймання й оплати послуг, а також вимагати повернення раніше сплачених за послуги коштів, які Виконавець зобов`язаний повернути протягом трьох робочих днів з моменту одержання вимоги Замовника.

Як було наведено судом вище, повідомлення Замовника № 350-02/1-8 від 17.09.2025 з вимогою щодо повернення коштів попередньої оплати фактично слід вважати таким, що отримане відповідачем 02.10.2025, а, отже у Виконавця виник обов`язок повернути Замовнику грошові кошти попередньої оплати в розмірі 19 500,00 грн протягом 03.10.2025-07.10.2025.

Крім того, судом взято до уваги, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо надання послуг у строки, погоджені сторонами, та в будь-якому випадку в розумні строки (з січня 2023 року відповідачем не надаються послуги та не вчиняються дії щодо повернення суми попередньої оплати) надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати.

Доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів у розмірі 19 500,00 грн матеріали справи не містять, а тому позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА» щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ» попередньої оплати в сумі 19 500,00 грн є обґрунтованими, матеріалами справи підтверджені та підлягають задоволенню.

Окрім суми передоплати позивач згідно наданого до позовної заяви розрахунку здійснив нарахування:

1. Штрафних санкцій за порушення строків надання послуг:

- пеня згідно з п. 9.3 Договору за період прострочення виконання зобов`язання (у розмірі 39 000,00 грн) з 01.01.2023 по 24.10.2025 на суму 40 092,00 грн;

- штраф згідно з п. 9.3 Договору за прострочення строків надання послуг понад 30 календарних днів на суму 3 120,00 грн.

2. Штрафних санкцій за порушення строку повернення раніше сплачених коштів:

- пеня згідно з п. 9.4 Договору за період прострочення виконання зобов`язання (у розмірі 19 500,00 грн) з 22.12.2021 по 24.10.2025 на суму 26 244,15 грн.

3. Компенсаційних нарахувань за порушення строку повернення раніше сплачених коштів:

- 15 % річних згідно з п. 9.4 Договору за період прострочення виконання зобов`язання (у розмірі 19 500,00 грн) з 22.12.2021 по 24.10.2025 на суму 11 243,22 грн;

- інфляційні втрати за прострочення повернення суми передоплати за період з 22.12.2021 по 24.10.2025 на суму 11 397,55 грн.

4. Плати за користування чужими грошовими коштами:

- 15 % річних за користування коштами у випадку порушення строків надання послуг згідно з п. 9.7 Договору за період з 22.12.2021 по 24.10.2025 на суму 11 243,22 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача штрафних санкцій господарський суд зазначає таке.

Відповідно до положень статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами п. 9.3 Договору сторони погодили, що у випадку порушення строків надання послуг, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі 0,1% вартості послуг по Договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять календарних днів додатково стягується штраф у розмірі восьми відсотків вартості послуг за Договором.

Умовами п. 9.4 Договору передбачено, що у випадку порушення повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення повернення, за кожен день прострочення.

Перевіривши наведені позивачем розрахунки пені суд встановив, що вказані розрахунки містять помилки в частині визначення періодів нарахування.

Так, у спірних правовідносинах, як уже було наведено вище, позивач, як замовник за договором про надання послуг, звертався до відповідача, як виконавця за таким договором, з повідомленням про відмову від подальшого надання послуг та вимогою про повернення коштів попередньої оплати. Суд наголошує, що реалізація замовником відповідної правомочності змінила правову природу зобов`язання виконавця. З моменту пред`явлення такої вимоги зобов`язання надати послуги (негрошове) трансформується у грошове зобов`язання. Як наслідок, первісний обов`язок виконавця надати послуги припиняється, що виключає можливість нарахування штрафних санкцій за порушення строків надання таких послуг після моменту трансформації зобов`язання, адже не можна порушити обов`язок, який фактично припинився. Виконавець не може бути зобов`язаний одночасно і надати послуги і повернути кошти.

Вище за текстом рішення суд констатував, що повідомлення замовника № 350-02/1-8 від 17.09.2025 з вимогою щодо повернення коштів попередньої оплати фактично слід вважати таким, що отримане відповідачем 02.10.2025, а, отже у виконавця виник обов`язок повернути Замовнику грошові кошти попередньої оплати в розмірі 19 500,00 грн протягом 03.10.2025-07.10.2025. Тобто 02.10.2025 негрошове зобов`язання виконавця щодо надання послуг за договором припинилося, а з 03.10.2025 виникло грошове зобов`язання виконавця щодо повернення замовнику коштів.

Крім того, суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

В силу викладеного вище, враховуючи розірвання позивачем в односторонньому порядку Договору з 17.10.2025, суд наголошує, що договірні санкції (неустойка) підлягають нарахуванню лише до дати розірвання договору. Після цієї дати можна застосовувати лише санкції, передбачені ст. 625 ЦК, тобто стягнути інфляційні та 3% річних. Це випливає з того, що з моменту розірвання договору він більше не діє.

Отже, з урахування наведених позивачем меж періодів нарахування та вищевикладених висновків суду обґрунтованими періодами нарахування пені (прострочення відповідного зобов`язання) у спірних правовідносинах слід вважати:

- відповідно до п. 9.3 Договору за порушення строків надання послуг / щодо негрошового зобов`язання на суму 39 000,00 грн / - з 01.01.2023 (оскільки Додатком № 1 до Договору передбачено надання послуг протягом листопада 2021 року - грудня 2022 року) по 02.10.2025 (оскільки цією датою, як було наведено вище, негрошове зобов`язання виконавця щодо надання послуг за договором припинилося);

- відповідно до п. 9.4 Договору за порушення строків повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані / щодо грошового зобов`язання на суму 19 500,00 грн / - з 08.10.2025 (оскільки з урахуванням умов п. 9.3 Договору Виконавець мав можливість правомірно виконати це грошове зобов`язання протягом 03.10.2025-07.10.2025) по 16.10.2025 (оскільки Договір є розірваним з 17.10.2025).

З урахуванням наведеного, судом за допомогою програми «IpLex», здійснено перерахунок розміру пені та встановлено, що обґрунтованою сумою пені у спірних правовідносинах є:

- відповідно до п. 9.3 Договору за порушення строків надання послуг (щодо негрошового зобов`язання на суму 39 000,00 грн) - 39 234,00 грн;

- відповідно до п. 9.4 Договору за порушення строків повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані (щодо грошового зобов`язання на суму 19 500,00 грн) - 149,05 грн.

Сума штрафу у розмірі 3 120,00 грн відповідно до п. 9.3 Договору за порушення строків надання послуг (у розмірі восьми відсотків вартості послуг за Договором) за розрахунком суду була визначена позивачем правильно.

Отже, загальна сума штрафних санкцій, яку обґрунтовано заявлено позивачем до стягнення, складає (39 234,00 грн + 149,05 грн + 3 120,00 грн) 42 503,05 грн.

Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Наприклад, такими правилами є правила про неустойку, передбачені статтями 549-552 Цивільного кодексу України. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України), то вона також не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

Враховуючи наведене суд вважає за можливе вирішити питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з боржника за прострочення виконання зобов`язання.

Так, главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Водночас, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Приписами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття «значно» та «надмірно» є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказані норми не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.

Отже, на підставі ч. 3 ст. 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги відсутність доказів, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем строків виконання зобов`язання за договором, крім того взявши до уваги компенсаторний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд вважає, що адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та наведеним вище критеріям буде обмежити розмір обґрунтовано заявленої позивачем до стягнення на підставі п. 9.3 Договору суми пені (з урахуванням здійсненого судом перерахунку) на 50% (з 39 234,00 грн до 19 617,00 грн), що узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

Судом враховано, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

За такого, суд вважає, що стягнення з відповідача суми пені, заявленої позивачем до стягнення на підставі п. 9.3 Договору, зменшеної на 50% у повній мірі компенсує негативні наслідки, пов`язані з порушенням останнім зобов`язань за укладеним між сторонами договором, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача штрафних санкцій у повному обсязі, на переконання суду, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.

Таким чином, до стягнення з відповідача підлягають штрафні санкції в загальному розмірі 22 886,05 грн, у тому числі:

- пеня в загальному розмірі 19 766,05 грн (відповідно до п. 9.3 Договору - 19 617,00 грн та відповідно до п. 9.4 Договору - 149,05 грн);

- штраф відповідно до п. 9.3 Договору у розмірі 3 120,00 грн;

В решті позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій у розмірі 57 813,32 грн (80 699,37 грн - 22 886,05 грн) позивачу належить відмовити.

Щодо заявлених позивачем до стягнення відсотків річних та інфляційних втрат суд зазначає таке.

Відповідно ч. 2 ст.625 Цивільного Кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Інфляційні та проценти, що сплачуються відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, складають зміст додаткових вимог, оскільки законодавець опосередковано визнає їх мірами відповідальності (відповідальність за порушення грошового зобов`язання).

Як інфляційні нарахування на суму боргу, так і сплата трьох відсотків річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій, а виступають способом захисту майнового права та інтересу кредитора у зв`язку зі знеціненням коштів внаслідок інфляційних процесів та компенсації користування цими коштами.

Стаття 625 Цивільного кодексу України застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язання.

Крім того, за приписами ч.ч. 1, 2 ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Беручи до уваги, що за змістом позовної заяви позивач в обґрунтування нарахування відсотків річних на підставі п. 9.4 Договору (у випадку порушення повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення повернення, за кожен день прострочення. Крім того, Виконавець зобов`язаний сплатити 15% річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції від дня здійснення Замовником передоплати до дня повернення коштів) посилається на приписи ст. 625 Цивільного кодексу України, а в обґрунтування нарахування відсотків річних на підставі п. 9.7 Договору (у випадку порушення Виконавцем, передбачених договором строків надання послуг, за яку Замовником попередня оплата, Виконавець за користування коштами Замовника зобов`язаний сплатити Замовнику 15% річних від суми коштів, сплачених Замовником, за період від дня оплати й до дня фактичного надання послуг або дня повернення коштів) - на приписи ст. 536 Цивільного кодексу України, суд зауважує таке.

Термін «користування чужими грошовими коштами» (ст. 536 Цивільного кодексу України) використовується у двох ситуаціях:

1) одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу;

2) прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Законодавство встановило наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу (ст. 1048 Цивільного кодексу України), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Означена правова позиція щодо застосування ст.ст. 536, 625 Цивільного кодексу України відображена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 23.05.2018 у справі № 910/1238/17, від 18.01.2022 у справі №910/17048/17.

Резюмуючи викладене, термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - боржник до певного строку одержує можливість не повертати кошти (або оплату за товар, якщо мова йде про товарний кредит). Тобто, з дозволу кредитора він користується його грошовими коштами і вносить за це плату (проценти). Коли ж наступає строк повернення коштів, а боржник цього не робить, мова йде про неправомірне користування чужими грошима (постанова Великої палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17).

Як вже зазначалося плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору (у вигляді сплати відсотків за користування чужими грошовими коштами), так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (ст. 625 Цивільного кодексу України).

При цьому, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ст. 536 Цивільного кодексу України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватись одночасно (в один період часу).

З урахуванням викладеного, за період до прострочення боржником виконання грошового зобов`язання з повернення коштів попередньої оплати підлягають стягненню проценти за час правомірного користування грошовими коштами, розмір яких відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України може бути встановлено сторонами в договорі, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Умовами п. 9.4 Договору передбачено, що у випадку порушення повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення повернення, за кожен день прострочення. Крім того, Виконавець зобов`язаний сплатити 15% річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції від дня здійснення Замовником передоплати до дня повернення коштів.

Водночас, суд наголошує, що вимоги частини другої статті 625 Цивільного кодексу України мають імперативний характер. Цією правовою нормою передбачено можливість сторін у договорі лише змінювати розмір процентів річних. Право сторін у договорі забороняти та не застосовувати вимоги закону, встановлені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, вказаною правовою нормою не передбачено. Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.04.2020 року у справі № 914/479/19.

Крім того, сторони не можуть довільно встановлювати новий порядок нарахування процентів річних, зокрема, визначати дату початку нарахування до фактичного настання моменту порушення грошового зобов`язання, оскільки вказане б суперечило компенсаторному характеру таких нарахувань.

Як було наведено судом вище, у Виконавця виник обов`язок повернути Замовнику грошові кошти попередньої оплати в розмірі 19 500,00 грн протягом 03.10.2025-07.10.2025, а отже прострочення виконання такого обов`язку (що зумовлює наявність підстав для нарахування процентів річних за порушення відповідного грошового зобов`язання) мало місце з 08.10.2025, а тому правильним періодом нарахування процентів річних на підставі п. 9.4 Договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах є період з 08.10.2025 по 16.10.2025 (враховуючи розірвання позивачем в односторонньому порядку Договору з 17.10.2025).

З урахуванням наведеного, судом за допомогою програми «IpLex», здійснено перерахунок розміру 15 % річних на підставі п. 9.4 Договору та ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та встановлено, що обґрунтованою сумою відповідних нарахувань у спірних правовідносинах є 72,12 грн.

Також суд зазначає, що правильним періодом нарахування процентів річних на підставі п. 9.7 Договору та ст. 536 Цивільного кодексу України у спірних правовідносинах є період з 22.12.2021 по 02.10.2025 (враховуючи, що з 03.10.2025 у відповідача виникло грошове зобов`язання щодо повернення замовнику коштів).

Судом за допомогою програми «IpLex», здійснено перерахунок розміру 15 % річних на підставі п. 9.7 Договору та ст. 536 Цивільного кодексу України та встановлено, що обґрунтованою сумою відповідних нарахувань у спірних правовідносинах є 11 058,91 грн.

Отже, загальна сума 15 % річних, яку обґрунтовано заявлено позивачем до стягнення, складає (72,12 грн + 11 058,91 грн) 11 131,03 грн.

При цьому, судом враховано, що в прохальній частині позову Товариство з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА» просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ» 15 % річних в розмірі 11 243,22 грн, а отже позовні вимоги у відповідній частині підлягають частковому задоволенню в розмірі 11 131,03 грн.

В стягненні ж решти суми 15 % річних у розмірі (11 243,22 грн - 11 131,03 грн) 112,19 грн позивачу належить відмовити.

Крім того, перевіривши наведений позивачем розрахунок інфляційних втрат за порушення відповідачем грошового зобов`язання судом встановлено наявність помилок.

Так, суд зауважує, що у розрахунку позивачем зазначено про нарахування інфляційних втрат за прострочення повернення суми передоплати здійснено з посиланням на п. 9.4 Договору за період з 22.12.2021 по 24.10.2025 на суму 11 397,55 грн. Разом із тим, фактичні нарахування інфляційних втрат позивачем здійснено за період з січня 2022 року по вересень 2025 року.

Умовами п. 9.4 Договору передбачено, що у випадку порушення повернення раніше сплачених коштів за послуги, які не були надані, Виконавець сплачує Замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період прострочення повернення, за кожен день прострочення. Крім того, Виконавець зобов`язаний сплатити 15% річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції від дня здійснення Замовником передоплати до дня повернення коштів.

Водночас, з урахуванням наведених вище обґрунтувань, суд виснує, що з огляду на приписи ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України сторони не можуть довільно встановлювати новий порядок нарахування інфляційних втрат, зокрема, визначати дату початку нарахування до фактичного настання моменту порушення грошового зобов`язання, оскільки вказане б суперечило компенсаторному характеру таких нарахувань.

Як зазначалося, у Виконавця виник обов`язок повернути Замовнику грошові кошти попередньої оплати в розмірі 19 500,00 грн протягом 03.10.2025-07.10.2025, а отже прострочення виконання такого обов`язку (що зумовлює наявність підстав для нарахування інфляційних втрат за порушення відповідного грошового зобов`язання) мало місце з 08.10.2025.

За такого, беручи до уваги, що позивачем розрахунок інфляційних втрат фактично здійснено за період з січня 2022 року по вересень 2025 року, тобто за період, що передував встановленому судом періоду прострочення виконання грошового зобов`язання, суд виснує про необґрунтованість наведеного позивачем розрахунку, а, отже про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат.

Враховуючи викладене, суд констатує, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

При ухваленні рішення в справі, суд у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами.

За правилами п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, відповідно до п.4.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Також, відповідно до положень п. 2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань», судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

З урахуванням наведеного, судовий збір у даній справі підлягає покладенню на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог (без урахування зменшення судом розміру неустойки).

Керуючись ст. ст. 2, 7, 11, 13, 73, 74, 76-79, 86, 123, 129, 165, 210, 220, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 248, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ГАЗОТУРБІННІ ТЕХНОЛОГІЇ» (Україна, 54055, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця 1 Слобідська, будинок 37; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МОРСЬКИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ ПОРТ НІКА-ТЕРА» (Україна, 54052, Миколаївська обл., місто Миколаїв, вулиця Айвазовського, будинок 23; ) суму попередньої оплати в розмірі 19 500,00 грн, пеню в розмірі 19 766,05 грн, штраф в розмірі 3 120,00 грн, 15 % річних в розмірі 11 131,03 грн та судовий збір у розмірі 1 802,75 грн.

3. В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду, у відповідності до ст.241 Господарського процесуального кодексу України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 09.01.2026.

Суддя Н.О. Семенчук