ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

08 січня 2026 року Справа № 903/857/25

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді Бідюк С.В., за участі секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянувши матеріали заяви фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни про розстрочення виконання судового рішення по справі № 903/857/25

за позовом: Волинського обласного центру зайнятості, м. Луцьк

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство Державний ощадний банк, м. Київ

до відповідача: фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни, м. Луцьк

про стягнення 250 000,00 грн,

В засіданні приймали участь:

від позивача: Захарчук Н.В.

від відповідача: Семенюк Л.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Волинської області від 26.11.2025 позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на рахунок Акціонерного товариства Державний ощадний банк України (отримувач АТ Ощадбанк, код отримувача 00032129, надавач платіжних послуг отримувача: АТ Ощадбанк, рахунок отримувача: НОМЕР_2 ) витрачених коштів мікрогранту в сумі 250 000 грн. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Волинського обласного центру зайнятості (вул. Богдана Хмельницького, 3а, м. Луцьк, ) 3 750 грн витрат по сплаті судового збору.

18.12.2025 на адресу суду надійшла заява фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни про розстрочення виконання рішення Господарського суду Волинської області від 26.11.2025р на загальну суму 250000,00 грн на 12 місяців рівними частинами, визначивши строк оплати щомісячного платежу в розмірі 20 833,30 грн до 30-го числа поточного місяця, починаючи з місяця, в якому винесено рішення суду про розстрочення.

Ухвалою суду від 18.12.2025 заяву фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни про розстрочення виконання судового рішення по справі № 903/857/25 прийнято до розгляду. Розгляд заяви призначено у судовому засіданні на 07 січня 2026 року о 15:30 год. Встановлено Волинському обласному центру зайнятості строк для подання суду пояснень по суті заяви до 29.12.2025.

29.12.2025 надійшли пояснення позивача, згідно яких у задоволенні заяви про розстрочку виконання рішення просить відмовити. Зазначає, що надані відповідачкою відомості про фінансовий стан за 2024 рік не є доказом в розумінні статті 331 Господарського процесуального кодексу України, з якими пов`язана можливість відстрочки виконання рішення, з урахуванням того, що вказана заява подана до суду у грудні 2025 році. Будь яких відомостей про фінансовий стан в 2025 році відповідачкою не надано. Крім того, Відповідачкою не надано відомостей щодо наявності/відсутності у неї банківських рахунків та коштів на них. Окрім загального посилання на обставину введення на території України воєнного стану, заявником не надано належних та допустимих доказів, що введення воєнного стану є тією надзвичайною обставиною, що унеможливлює або істотно перешкоджає виконанню рішення суду у цій справі. Військова агресія російської федерації проти України та введення в Україні воєнного стану має загальний характер та впливає загалом на економіку держави та на діяльність суб`єктів господарювання. Предметом позову у цій справі є стягнення заборгованості за договором мікрогранту, що виникла ще у 2023 році, а тому впродовж 2 років відповідачка мала можливість врегулювати спір, проте даним правом не скористалася. Новий строк повернення коштів мікрогранту встановлюється залежно від частки коштів, що підлягає поверненню: до 25 відсотків - строк до одного місяця; понад 25 відсотків, але не більше 50 відсотків включно - строк до п`яти місяців; понад 50 відсотків, але не більше 80 відсотків включно - строк до 12 місяців. А тому запропонований Відповідачкою порядок розстрочки повернення коштів мікрогранту суперечить вимогам Порядку.

У судовому засіданні представниця боржниці заяву про розстрочку виконання рішення підтримала. Зазначила, що боржниця є фізичною особою-підприємцем 2-ї групи оподаткування, зі сплатою фіксованого розміру податку. Податкова звітність за 2025 рік відсутня в матеріалах справи, оскільки боржницею ще не подавалась до податкового органу. В той же час, дохід у 2025 році від підприємницької діяльності є не меншим доходу за 2024 рік. Наразі у боржниці функціонує лише один салон краси із 6-ма найманими працівниками. Первинні фінансові документи за 2025 рік відсутні, оскільки обов`язковість їх збереження чинним законодавством не передбачено.

Представниця позивача у задоволенні заяви просила відмовити, оскільки фінансовий стан боржницею за 2025 рік не підтверджений. Наразі бізнес боржниці працює, а тому доходи також наявні.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали заяви про розстрочення виконання рішення, господарський суд зазначає таке.

Відповідно до Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковим до виконання; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (ст. 129-1, п. 9 ч. 1 ст. 129).

Обов`язковість судового рішення є однією із засад (принципів) також господарського судочинства (п. 7 ч. 3 ст. 2 ГПК України).

Також згідно зі ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Аналогічні положення закріплені в ст. 326 ГПК України, відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Конституційним Судом України у п. 2 мотивувальної частини рішення №18-рп/2012 від 13.12.2012 зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

За практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення у справі "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року).

Відповідно до ст. 331 ГПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» також передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Згідно зі ст. 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Розстрочка виконання рішення суду - це відтермінування у часі належного строку виконання рішення суду щодо сплати загальної суми боргу частинами. Надання розстрочки судом полягає у визначенні розміру щомісячних платежів з метою погашення всієї суми боргу, визначенні нової конкретної, більш пізньої ніж первинна, дати, з настанням якої й після завершення строку сплати останнього платежу на підставі розстрочки рішення має бути виконано повністю.

Водночас розстрочення виконання рішення суду - це не спосіб уникнути відповідачем відповідальності, а, навпаки, це організація та створення умов власне для подальшого виконання рішення суду, виконання боржником зобов`язань перед стягувачем.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Крім того, наведеними вище нормами ГПК України встановлено, що розстрочка або відстрочка виконання рішення є правом, а не обов`язком суду, яке реалізується виключно у виняткових випадках за наявності підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, та доказів, що підтверджують наявність таких підстав.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні, зокрема, у справі "Жовнер проти України", заява № 56848/00, рішення від 29.06.2004 р., зазначив, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін.

Заява про розстрочку виконання рішення суду обґрунтована тим, що одночасне стягнення всієї суми зобов`язання - 250 000 грн поставить під загрозу фінансову стабільність бізнесу та може призвести до повної зупинки її господарської діяльності та банкрутства, що матиме наслідком неможливість подальшого забезпечення себе та родини, а також звільнення найманих працівників. Згідно з поданою декларацією про доходи за 2024 рік (за 2025 р. декларація в силу вимог ПК України ще не подана), фінансове становище відповідачки є вкрай напруженим. Відповідачка має на утриманні дочку - дитину з інвалідністю віком до 18 років, що потребує постійного піклування та додаткових витрат на лікування та реабілітацію. Окрім дочки, відповідачка має на утриманні сина ОСОБА_1 , студента очної форми навчання (Національного Університету Біоресурсів і Природокористування України м.Київ), який не працює і також перебуває на її утриманні. Враховуючи низький дохід чоловіка та наявність дитини з інвалідністю, фінансове забезпечення сім`ї, включаючи витрати на лікування та навчання, повністю лягає на її дохід. Одночасна виплата суми 250000 грн позбавить сім`ю, включно з хворою дитиною, необхідних коштів для існування. Станом на сьогодні в Україні діє воєнний стан, який запроваджено Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 з подальшими змінами та який, наразі, триває. Існування воєнного стану в країні беззаперечно вплинуло на ведення господарської діяльності відповідача.

Суд зауважує, що сплата відповідачкою заборгованості на користь позивача за рішенням суду у даній справі не може ставитись в залежність від фінансових результатів господарської (підприємницької) діяльності відповідачки, зокрема, скрутне фінансове становище особи в будь-якому разі не є тією обставиною, яка б давала підстави для розстрочення виконання судового рішення.

На підтвердження свого скрутного фінансового становища боржниця подає податкову звітність за 2024 рік та платіжні інструкції, акти наданих послуг, таблички за підписами боржниці, як доказ наявності понесених нею витрат у 2024 році.

Суд критично відноситься до твердження боржниці, що відсутність фінансової звітності за 2025 рік обумовлена не закінченням строку для її подання до податкового органу, оскільки чинним законодавством не визначено вичерпного переліку документів на підтвердження фінансового стану боржниці для встановлення наявності/відсутності обставин надання розстрочки виконання рішення суду.

У той же час, документи фінансової звітності, зокрема але не виключно книга обліку доходів/витрат фізичної особи-підприємця, баланс, звіт про фінансові результати, звіт про рух грошових коштів, довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках, а також довідки про відсутність майна у власності тощо, за 2025 рік боржницею не подані.

За відсутності в матеріалах справи належної фінансової звітності боржниці за 2025 рік, поточного підтвердження бюджетної та позабюджетної заборгованості, суд не може об`єктивно перевірити та встановити дійсний фінансовий стан боржниці на час такого звернення.

Крім того доводи про відсутність у боржниці, як фізичної особи-підприємця на спрощеній системі оподаткування, первинної фінансової документації за 2025 рік, тому що обов`язковість її збереження чинним законодавством не передбачена, суд ваважає безпідставними, оскільки відповідно до ст. 44 Податкового Кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування на підставі первинних документів, а згідно із ст. 177.10 Податкового кодексу фізичні особи - підприємці зобов`язані вести облік доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Долучені акти звірки з відповідними контрагентами також не є доказами на підтвердження скрутного фінансового стану боржниці, оскільки також сформовані за 2024 рік. Крім того, без наявності первинної документації суд позбавлений можливості перевірити сам факт наявності договірних правовідносин між вказаними в актах сторонами.

Згідно поданої податкової декларації, долученої до заяви, обсяг доходу боржниці за звітний 2024 рік становить 1 933 822,5 грн.

Згідно пояснень представниці боржниці у судовому засіданні 07.01.2026, у 2025 році дохід від підприємницької діяльності Левесюк О.К. становить не менше розміру, вказаного у декларації за 2024 рік.

При цьому згідно онлайн-співбесіди ФОП Левесюк О.К. із Комісією Волинського обласного центру зайнятості з питань надання мікрогрантів на створення або розвиток власного бізнесу та розробленого нею бізнес-плану судом встановлено, що ФОП Левосюк О.К. на момент отримання коштів мікрогранту уже надавала перукарські послуги у відкритому нею салоні краси у м. Луцьк, досвід діяльності у цьому бізнесі понад 7 років. Грантові кошти вона планувала залучити для розширення існуючого бізнесу, шляхом відкриття ще одного салону краси та створення додаткових робочих місць. Джерелом початкових інвестицій в бізнес вказала заощадження та кошти мікрогранту, загальна вартість проєкту 600 000 грн. (т. 1 а.с. 20.).

Із Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків-фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за 4 квартал 2024 року вбачається, що у ФОП Левосюк О.К. працює 6 найманих працівників. Як пояснила представниця боржниці у судовому засіданні, що така ж кількість найманих працівників працює у ФОП Левосюк О.К. і до сьогодні, салон краси, на відкриття якого залучалися грантові кошти, також функціонує дотепер.

Судом враховано, що вказані боржницею у заяві такі видатки, як послуги матеріали та витрати, пов`язані з наданням послуг, витрати на оренду, комунальні послуги, банківські послуги, сплата податків та зборів, послуги за телефон, інтернет, охорони, поштові послуги, оплата працівників шести найманих працівників, купівля генератора вартістю 104 998,98 грн є ризиками підприємницької діяльності самої боржниці.

Ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе сам суб`єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується діяльності самого відповідача, у зв`язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Як передбачено ст. 42 ГК України, підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до п. 1, абз. 4 ст. 44 ГК України підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.02.2018 у справі № 910/15430/16, від 27.04.2018 у справі № 910/313/17 та від 02.05.2018 у справі № 910/3816/16.

Складне фінансове становище відповідача, яким обґрунтована винятковість обставин, що ускладнюють виконання судового рішення, з урахуванням того, що господарська (підприємницька) діяльність здійснюється ним на власний ризик, не може бути безумовною підставою для надання відстрочення виконання судового рішення; при цьому, розстрочення виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника (постанова Верховного Суду від 15.03.2018 р. у справі № 910/8153/17 ).

Відтак, саме лише посилання відповідача на важкий фінансовий стан та необхідність надання судом розстрочки, за відсутності документального підтвердження дійсної економічної ситуації саме станом на момент подання такої заяви, яка склалась в підприємницькій діяльності, не може бути гарантією того, що відповідачка буде виконувати рішення суду згідно запропонованого нею графіком розстрочки такого виконання.

Судом враховано, що боржницею не підтверджено відсутності грошових коштів на банківських рахунках у необхідній сумі, можливості зарахування коштів на її рахунок (після надання судом розстрочки), розмір таких сум із визначенням конкретних джерел надходження грошових коштів або контрагентів.

Після ухвалення рішення Волинського окружного адміністративного суду від 11.07.2024 у справі №140/2936/24, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23.01.2025 та постановою Верховного суду від 19.05.2025, про відмову у задоволенні позову ФОП Левосюк О.К. про визнання протиправним та скасування наказу Волинського обласного центру зайнятості №225 від 22.09.2023 Про повернення коштів мікрогранту ФОП Левосюк О.К.», рішення Господарського суд Волинської області від 26.11.2025 у даній справі, до дати розгляду заяви про розстрочку виконання рішення суду (07.01.2026) боржницею добровільного погашення заборгованості перед стягувачем не здійснювалось.

Заявницею не подано жодних доказів та не вчинено будь-яких дій на підтвердження можливого виконання рішення суду, зокрема, не обґрунтовано яким чином та за рахунок яких коштів; не надано доказів, які б підтверджували її дійсні наміри щодо вжиття заходів, спрямованих на фактичне виконання рішення протягом зазначеного часу тощо.

Посилання ФОП Левосюк О.К. на загрозу фінансової стабільності бізнесу, можливу зупинку господарської діяльності та банкрутства через одночасне стягнення всієї суми боргу є лише припущенням і не підтверджене жодними доказами.

Надані фінансові документи за 2024 рік лише відображають минулий фінансовий стан заявниці, але не підтверджують саме неможливість або істотне ускладнення виконання рішення у 2025 році, тобто не доводять ті обставини, які могли б вважатися підставою для розстрочки. Відповідачка не подала жодних інших доказів, які б дозволили встановити наявність критичної неплатоспроможності чи непереборних перешкод у виконанні судового рішення.

Щодо посилання боржниці, як на підставу розстрочки виконання рішення суду, на наявність на її утриманні двох дітей, одна з яких потребує додаткового піклування, то суд зазначає, що згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, тобто обов`язок утримувати дітей покладається на обох батьків, а не лише на одного із них.

Крім того, відповідачкою не було надано жодних доказів, що свідчили, що в результаті повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022, призвело до настання обставин, що унеможливили виконання відповідачем взятих на себе за договором зобов`язань щодо оплати за отриманий товар.

Судом враховано, що мікрогрант відповідачкою отримано 20.09.2022, тобто після запровадження воєнного стану на всій території України, у зв`язку з чим боржниця усвідомлювала наслідки такого запровадження.

Верховний Суд у постанові від 19.08.2022 по справі № 908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу.

Окрім того, у постанові Верховного Суду від 30.11.2021 по справі № 913/785/17 визначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

Підприємницька діяльність здійснюється відповідачкою у Волинської області, на якій не ведуться військові дії, а тому посилання відповідачки на військові дії, як на форс - мажорну обставину, суд не приймає до уваги як обставину неможливості виконання рішення суду.

Суд також зауважує, що введення воєнного стану на території України не свідчить про те, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти. Більш того, військова агресія російської федерації проти України та введення в Україні військового стану має загальний характер та впливає на діяльність, без виключення, усіх суб`єктів господарювання.

Крім того, суд зважає, що належних доказів реальної можливості виконати рішення суду за умови надання розстрочення виконання відповідачем (боржником) надано не було, як і не було отримано згоди позивача на розстрочення виконання рішення суду.

Поряд із цим, позивач, який має право на отримання коштів за рішенням суду у даній справі, не повинен нести відповідальність за неефективну діяльність боржника.

Суд враховує ту обставину, що існування заборгованості, підтвердженої обов`язковим і таким, що підлягає виконанню судовим рішенням, надає особі, на чию користь воно було винесене, «легітимні сподівання» на те, що заборгованість буде йому сплачено та така заборгованість становить «майно» цієї особи в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року, заява №3236/03, п.43).

Виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно затримувати (рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", Reports 1997-II, п.40; рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява №59498/00, п.34, ECHR 2002-ІІІ, та рішення від 6 березня 2003 року у справі "Ясюнієне проти Литви", заява №41510/98, п.27).

Задоволення заяви про розстрочення виконання судового рішення, фактично б свідчило про врахування лише інтересів відповідача, в той же час, дотримання справедливого балансу прав та інтересів вимагає врахування інтересів також і стягувача.

У постанові від 03.09.2020 у справі № 905/30/16 Верховний Суд також зазначив, що оскільки питання щодо розстрочення виконання рішення належить до дискреційних повноважень суду, який у свою чергу навів відповідні та достатні підстави в обґрунтування свого висновку про розстрочення виконання рішення, відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції, задовольняючи чи відмовляючи у відповідній заяві, допустив порушення норм матеріального чи процесуального права, або "справедливого балансу" між сторонами, що може бути підставою для скасування рішень.

Суд зазначає, що наведені відповідачкою обставини для розстрочення виконання судового рішення, не свідчать про неможливість виконання рішення суду у даній справі, а лише відображають підприємницьку діяльність заявника станом на 2024 рік, що не є обставинами, з якими закон пов`язує можливість розстрочення виконання судового рішення, а обставини, на які посилається відповідачка у заяві, лише вказують на несприятливість виконання рішення суду для неї у цей час та можливість настання негативних наслідків у зв`язку з цим.

Разом з цим, відповідачкою не було подано до суду доказів на підтвердження своєї неплатоспроможності на момент подання заяви про розстрочення виконання рішення суду, зокрема доказів відсутності доходу, довідки з обслуговуючих банків про відсутність грошових коштів на рахунках, а також довідки про відсутність майна у власності (тощо), інші документи. Суд зазначає, що при вирішенні питання про надання розстрочення необхідно врахувати, що спір у даній справі виник саме з вини відповідачки у зв`язку з неповерненням нею коштів мікрогранту.

Господарський суд повинен враховувати можливі негативні наслідки для боржника при виконанні рішення у встановлений строк чи попередньо встановленим способом, але перш за все повинен враховувати такі ж наслідки і для стягувача при затримці виконання рішення та не допускати їх настання.

Враховуючи вищевикладене, відсутність доказів скрутного фінансового становища боржниці станом на дату подання заяви, ефективності організації системи виконання рішення у даній справі шляхом надання розстрочки такого виконання, наведені заявницею доводи є необґрунтованими та не підтвердженими належними та допустимим доказами, не є доказами наявності виняткових обставин, достатніх та необхідних для розстрочки виконання рішення суду, з врахуванням інтересів обох сторін, невиконання рішення суду понад півтора місяця після його ухвалення, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви боржниці про розстрочку виконання рішення суду.

Керуючись ст.ст. 234-235, 331 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви фізичної особи-підприємця Левосюк Ольги Кирилівни про розстрочення виконання судового рішення.

Ухвала господарського суду набирає законної сили негайно після її оголошення відповідно до ч.1 ст. 235 ГПК України.

Ухвали суду підлягають оскарженню до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст.ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повний текст ухвали складено та підписано 12.01.2026.

Суддя С. В. Бідюк