ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

12.01.2026м. ДніпроСправа № 904/1926/23 (904/95/26)

за заявою Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", м. Київ

до особи-1, яка може отримати статус учасника справи: Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж", м. Дніпро

особи-2, яка може отримати статус учасника справи: Товариства з обмеженою відповідальністю "Термінал "Боріваж", Одеська область, Одеський район, смт Нові Білярі (3)

про забезпечення позову до подачі позовної заяви

в межах справи №904/1926/23

за заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах", м. Дніпро

до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж", м. Дніпро

про визнання банкрутом

Суддя Бєлік В.Г.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа № 904/1926/23 за заявою Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "Боріваж" про визнання банкрутом.

Провадження у цій справі перебуває на стадії розпорядженням майном.

Розпорядженням керівника Господарського суду Дніпропетровської області від 05.01.2026 №2 відповідно до пункту 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи №904/1926/23.

Обґрунтування призначення проведення повторного автоматизованого розподілу справ: Мартинюка С.В. відраховано зі штату суддів Господарського суду Дніпропетровської області.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 05.01.2026 здійснено повторний автоматичний розподіл справи №904/1926/23 між суддями, та визначено її до розгляду судді Бєлік В.Г.

Ухвалою господарського суду від 09.01.2026 судді Бєлік В.Г. прийняла справу №904/1926/23 до свого провадження на стадії розпорядження майном.

09.01.2026 до суду від Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" через систему "Електронний суд" надійшла заява про забезпечення позову до подачі позовної заяви, у якій просить накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" (, Україна, 67550, Одеська обл., Одеський р-н, селище Нові Білярі, вул. Морська, будинок, l А), що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, у межах суми 65 593 524,58 грн. (шістдесят один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч триста тридцять дві гривні 94 коп).

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи № 904/1926/23 (904/95/26) від 09.01.2026, вказану заяву передано на розгляд судді Бєлік В.Г.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 7 КУзПБ, спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею. Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Дослідивши заяву представника Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про забезпечення позову до подачі позовної заяви, суд дійшов наступного висновку з огляду на таке.

Заява мотивована наступним.

АТ КБ "ПриватБанк", як кредитор ТОВ "Боріваж", має намір звернутися до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ТОВ "Боріваж" та ТОВ "Термінал "Боріваж" про визнання недійсним Договору №14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 року та застосування наслідків недійсності правочину, шляхом стягнення ТОВ "Термінал "Боріваж" грошових коштів, сплачений ТОВ "Боріваж" на виконання недійсного договору в розмірі 65 593 524,58 грн.

Заявник зазначає, що 01.06.2022 року між ТОВ "Боріваж" (Замовник) та ТОВ "Термінал "Боріваж" (Виконавець) було укладено Договір №14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 року.

Відповідно до п.1.1. Договору, Виконавець приймає на себе зобов`язання за заявками Клієнта надати послуги з перевантаження зернових вантажів (зерна) до/з зерносховища силосного типу, які орендуються Клієнтом та знаходиться за адресою: Одеська обл., Одеський (Лиманський) р-н, Новобілярська селищна рада, комплекс будівель та споруд №5, а Клієнт зобов`язується оплатити послуги Виконавця відповідно до умов цього договору.

Виконавець надає послуги за цим договором своїми силами та засобами та/або з залученням технічних засобів клієнта.

Відповідно до п.2.1. Договору, Виконавець зобов`язаний: Здійснити вивантаження зерна з залізничного транспорту, що прибуває на адресу клієнта та перевантаження його до зерносховища; Здійснює перевантаження зерна з зерносховищ у залізничний або автомобільний транспорт, який забезпечує клієнт; Під час перевантаження забезпечує проведення лабораторного аналізу та контролю зерна. Після завершення перевантаження зерна в залізничний транспорт та автотранспорт пломбує вагони та автомобілі. Лабораторний аналіз кожної перевантаженої партії зерна проводиться лабораторією Виконавця або Клієнта, яка видає посвідчення про якість зерна (п.2.3.1.Договору).

Відповідно до п.3.1. Договору, вартість послуг Виконавця з перевантаження зерна становить: Вартість вивантаження зерна з залізничного транспорту до зерносховища - 65,27 грн за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%. Вартість вивантаження зерна з зерносховища та навантаження у залізничний або автомобільний транспорт - 190,30 грн за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%. За домовленість сторін Клієнт може сплачувати авансові платежі за даним Договором.

07.09.2022 року укладено Додаткову угоду №1 до Договору, відповідно до якої сторони досягли згоди викласти такі пункти Договору у наступній редакції:

" 1.1. Виконавець приймає на себе зобов`язання за заявками Клієнта надати послуги з перевантаження зернових вантажів (зерна) до/з зерносховища силосного типу, які орендуються Клієнтом та знаходиться за адресою: Одеська обл., Одеський (Лиманський) р-н, Новобілярська селищна рада, комплекс будівель та споруд №5, а Клієнт зобов`язується оплатити послуги Виконавця відповідно до умов цього договору. Зернові вантажі стосовно яких надаються послуги, не є власністю Клієнта, а прийняті Клієнтом на зберігання від інших осіб. За заявою Клієнта Виконавцем можуть бути надані інші послуги пов`язані з перевантаженням чи зберіганням вантажів".

" 2.1.1. Здійснює вивантаження зерна з залізничного або автомобільного транспорту, що прибуває на адресу клієнта та перевантаження його до зерносховищ. 2.1.2. Здійснює перевантаження зерна з зерносховищ на судна, у залізничний або автомобільний транспорт, який забезпечує клієнт".

" 3.1. Вартість послуг Виконавця з перевантаження зерна становить: Вартість вивантаження зерна з залізничного транспорту до зерносховища - 65,27 грн за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%.

- Вартість вивантаження зерна з зерносховища та навантаження у залізничний або автомобільний транспорт - 190,30 грн за кожну тонну зерна, в т.ч. ПДВ 20%.

- Вартість вивантаження зерна з автомобільного транспорту до зерносховища - 140,06 грн за кожну тонну зерна. В т.ч. ПДВ 20%.

- Вартість вивантаження зерна з зерносховища та завантаження його на судно - 366,00 грн за кожну тонну зерна в т.ч. ПДВ 20%.

- Вартість сушіння зерна - 192,00 грн за кожну тонну у т.ч. ПДВ 20%.

- Вартість очищення зерна - 27,00 за кожну тонну у т.ч. ПДВ 20%.

Інші умови Договору залишаються чинними і Сторони підтверджують по ним свої взаємні зобов`язання".

Згідно виписки по рахунку ТОВ "Боріваж" № НОМЕР_1 , Боржником було здійснено оплати за цим договором на загальну суму 65 593 524,58 грн, а саме:

- Платіжне доручення №2949 від 12.07.2022 року на суму 3 732 171,21 грн, призначення платежу: "Послуги з перевантаження зерна по дог№14 від 01.06.2022 року, зг. рахунку №238 від 30.06.2022 року, у т.ч. ПДВ - 622 028,54 грн."

- Платіжне доручення №2950 від 12.07.2022 року на суму 233 020,43 грн, призначення платежу: "Послуги з вивантаження зерна з залізн. транспорту у Червні 2022р. по дог№ 14 від 01.06.2022 року, зг. рахунку №241 від 30.06.2022 року, у т.ч. ПДВ - 38 836,74 г"

- Платіжне доручення №3056 від 13.10.2022 року на суму 49 000 000,00 грн призначення платежу: "За послуги вивантаження зерна та завантаження його на судно у Вересні 22 р. зг.рах.№473 від 30.09.22р.(дог14 від 01.06.22р.), у т.р. ПДВ - 8166666,67 грн".

- Платіжне доручення №3057 від 13.10.2022 року на суму 9 695 760,38 грн призначення платежу: "За послуги вивантаження зерна та завантаження його на судно у Вересні 22 р. зг.рах.№473 від 30.09.22р.(дог14 від 01.06.22р.), у т.р. ПДВ - 1615960,06грн".

- Платіжне доручення №3094 від 31.10.2022 року на суму 2 932 572,56 грн призначення платежу: "За послуги вивантаження зерна та завантаження його на судно у Жовтні 22 р. зг.рах.№564 від 30.09.22р.(дог14 від 01.06.22р.), без ПДВ".

АТ КБ "ПриватБанк" вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним судом, як фраудаторний оскільки:

Укладений в підозрілий період: за 8 місяців до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Боріваж", а останній платіж за договором було проведено за 6 місяців.

На момент укладення Договору №14 від 01.06.2022 року та здійснення оплат за цим договором ТОВ "Боріваж" мало непогашену заборгованість в розмірі близько 10 млрд. грн, зокрема, перед АТ КБ "ПриватБанк" в розмірі близько 5 млрд грн, та перед іншими кредиторами сукупно близько 5 млрд. грн, що вбачається з ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 03.10.2023 року у справі №904/1926/23 постановлено за підсумками попереднього судового засідання у справі про банкрутство.

Оскаржуваний договір укладено з заінтересованою особою, так зокрема, органи управління ТОВ "Термінал "Боріваж" складаються з колишніх працівників ТОВ "Боріваж". Підприємства мали спільного головного бухгалтера. Більш того, 31.05.2022 року ТОВ "Боріваж" вивільнило на користь ТОВ "Термінал Боріваж" значну кількість працівників.

Відсутня економічна мета, оскільки ТОВ "Боріваж" мало можливість самостійно виконувати перевантаження зерна, а саме у Боржника було наявне обладнання та працівники для виконання робіт передбачених оскаржуваним договором. При цьому, ТОВ "Термінал Боріваж" обладнання необхідне для виконання договору набуло у власність через 2 місяці після здійснення останньої оплати за договором.

Ціна договору №14 від 01.06.2022 року є явно завищеною, оскільки до 31.05.2022 року на виконання тих самих послуг, діяв Договір доручення №Д/Т-20/52 від 16.09.2020 року, згідно якого до 19.11.2021 року за послуги встановлювалася вартість 0,5 грн за тонну, а після 19.11.2021 до 31.05.2022 року - 4,20 грн за тонну, при цьому згідно оскаржуваного договору вартість послуг складає від 65,27 грн до 366,00 грн. Рішенням ГСДО від 04.12.2025 у справі №904/1926/23 (904/3629/25) Договір доручення №Д/Т-20/52 від 16.09.2020 року визнано недійсним.

Також, АТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що даний договір №14 від 01.06.2022 року має бути визнаний недійсним в порядку ст.42 КУзПБ, оскільки укладений із заінтересованою особою.

Предметом позову в цій справі є вимоги немайнового та майнового характеру, а саме: Визнання недійсним Договору №14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 року, укладеного між ТОВ "Боріваж" та ТОВ "Термінал Боріваж"; Застосування наслідків недійсності правочину, шляхом стягнення з ТОВ "Термінал Боріваж" на користь ТОВ "Боріваж" грошових коштів, сплачений ТОВ "Боріваж" на виконання недійсного договору в розмірі 65 593 524,58 грн.

АТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що в цій справі існує спір щодо необхідності сплати Відповідачем-2 значної суми Відповідачу-1 в розмірі 65 593 524,58 грн, а наявність пов`язаності ТОВ "Боріваж" та ТОВ "Термінал "Боріваж", та того, що оскаржуваний правочин було укладено саме з метою виведення коштів Боржника на підконтрольну особу, з метою унеможливлення погашення вимог кредиторів, дозволяє зробити висновок про доведеність обставин, які є достатніми та необхідними для стверджувального висновку щодо наявності підстав, з якими закон пов`язує можливість вжиття заходів до забезпечення позову.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та №916/3545/15.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 136 ГПК України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною 1 ст. 137 ГПК України встановлено, що позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 140 ГПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання та вирішує питання зустрічного забезпечення.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч. 11 ст. 137 ГПК України).

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, від 18.12.2018 у справі № 912/1616/18 і від 26.09.2019 у справі №917/751/19.

Обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

При цьому сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати необхідність забезпечення позову, що полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів і дослідити подані в обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.

Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 06.06.2023 року у cправі № 902/1308/22.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 14.04.2023 року у cправі № 916/2865/22, вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження господарюючого суб`єкта можуть призвести до незворотних наслідків. Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2021 у справі № 910/18193/21 міститься висновок, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Так, у заяві про забезпечення позову до подачі позовної заяви, заявник наводить обставини щодо спірних правовідносин стосовно, на його переконання, виведення коштів Боржника на підконтрольну особу, з метою унеможливлення погашення вимог кредиторів

При цьому, на переконання заявника, слід вжити наступних заходів забезпечення позовних вимог:

- накласти арешт на грошові кошти, які належать Товариству з обмеженою відповідальністю "Термінал Боріваж" (, Україна, 67550, Одеська обл., Одеський р-н, селище Нові Білярі, вул. Морська, будинок, l А), що знаходяться на всіх відкритих рахунках та на тих, які будуть відкриті після винесення ухвали, у всіх банківських та інших кредитно-фінансових установах, у межах суми 65 593 524,58 грн. (шістдесят один мільйон шістсот двадцять вісім тисяч триста тридцять дві гривні 94 коп).

Заявник зазначає про наявність у нього сумнівів щодо мети укладеного між ТОВ "Боріваж" (Замовник) та ТОВ "Термінал "Боріваж" (Виконавець) договору№14 про надання послуг з перевантаження зернових вантажів від 01.06.2022 року.

Суд зауважує, що під час вирішення питання про забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Розгляд справи по суті - це безпосередньо вирішення спору судом з ухваленням відповідного рішення. У свою чергу, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача до вирішення справи по суті з метою створення можливості реального та ефективного виконання рішення суду.

При цьому достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Заявником не доведено належними та допустимими доказами, що невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду та про неможливість захисту прав, свобод та інтересів заявника без вжиття таких заходів також не наведені.

Так, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.

При цьому обґрунтування необхідності забезпечення позову покладається саме на позивача та полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення його законних вимог.

Верховний Суд у постановах від 25.09.2020 року у справі № 925/77/20, від 13.01.2020 року по справі № 922/2163/17, від 03.04.2020 року по справі № 904/4511/19 дійшов відповідного правового висновку та зазначив, що обов`язок доказування наявності обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття заходів забезпечення можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову, покладається саме на заявника.

Заявником не надано до суду достатніх, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження його доводів щодо укладення договору із заінтересованою особою, що в свою чергу ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду за позовом, намір подання якого має заявник.

Суд зважає також на те, що заявник звертаючись до суду з даною заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви шляхом накладення арешту на грошові кошти, не навів достатньо обґрунтованих припущень та не надав належних на те доказів щодо того, що невжиття таких заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він планує звернутись до суду.

Відтак, суд зазначає, що будь-яких переконливих обґрунтувань того, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття заходів забезпечення позову після набрання законної сили рішенням в господарській справі у разі задоволення позову, з яким заявник планує звернутись до суду, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, заявником у заяві про забезпечення позову не було наведено та не надано відповідних доказів на підтвердження таких обставин.

Суд враховує також, що забезпечення позову - це по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача.

В даному випадку заявник до подачі позову просить накласти арешт на грошові кошти Відповідача-2 в сумі 65 593 524,58грн. Тобто про заборону використання цих коштів у господарській діяльності, що може призвести до зупинки роботи підприємства та порушити права інших осіб, які не є учасниками справи, а саме працівників та контрагентів ТОВ "Термінал "Боріваж"

Отже, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, суд дійшов висновку, що наведені у заяві доводи щодо наявності у заявника підстав вважати, що кредитор не зможе задовольнити свої вимоги та, що такі дії спрямовані на навмисне завдання шкоди заявнику, без надання відповідних доказів на підтвердження таких доводів, не надають суду можливості дійти однозначних висновків про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, відповідно, такі посилання самі по собі не можуть слугувати достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Відтак, враховуючи наведені вище обставини та положення закону, оскільки заявником не доведено та документально не підтверджено те, що невжиття, визначених ним заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він має намір звернутись, а перевірка та дослідження судом наведених заявником обставин щодо укладеного договору з заінтересованою особою, фактично має здійснюватись в ході розгляду справи по суті, а не під час розгляду заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Судовий збір відповідно до вимог ст. 129 ГПК України покладається на заявника.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-79, 86, 129, 136-140, 232-235 Господарського процесуального кодексу України , суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про забезпечення позову до подачі позовної заяви - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання - 12.01.2026 та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя В.Г. Бєлік