РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.01.2026Справа № 910/8239/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін,

справу № 910/8239/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерський центр "Профаспект";

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Міське будівництво";

про стягнення 278 284,05 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерський центр "Профаспект" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом, в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міське будівництво" грошові кошти в розмірі 278 284,05 грн, з яких сума боргу за надані послуги складає 249 475,00 грн, пеня - 23 677,33 грн, 3% річних - 2 426,26 грн та інфляційні втрати - 2 705,46 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами договору від 01.07.2024 № 701 про надання послуг бухгалтерського обслуговування.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.07.2025 відкрито провадження у справі № 910/8239/25, справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу подати відзив на позовну заяву протягом 15 днів з дня вручення даної ухвали.

З метою повідомлення сторін про розгляд справи, судом, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження у справі від 07.07.2025 була направлена сторонам в їх відповідні електронні кабінети в системі "Електронний суд", та яка була ними отримана 07.07.2025, про що свідчить повідомлення про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Оскільки відповідач у встановлений строк не подав до суду відзив на позов, а відтак не скористався наданими йому процесуальними правами, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній матеріалами відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

01.07.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерський центр "Профаспект" (далі також - позивач, Виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Міське будівництво" (далі також - відповідач, Замовник) укладено договір № 701 про надання послуг бухгалтерського обслуговування (далі - договір), відповідно до п. 2.1. якого, в порядку та на умовах, визначених цим договором, Виконавець надає Замовнику послуги бухгалтерського обслуговування, перелік яких визначений в додатку 1 до цього договору (далі - послуги), а Замовник оплачує такі послуги та здійснює повне сприяння Виконавцю у виконанні покладених на нього обов`язків.

Наведений в Додатку №1 до цього договору перелік послуг, що становлять предмет Договору не є вичерпним. У разі виникнення потреби, Замовник може замовляти інші бухгалтерські послуги, не включені до цього переліку (п. 2.2. договору).

Як передбачено п. 2.3. договору, для виконання обов`язків, зазначених у пунктах 2.1 та 2.2, за Замовником закріплюється Спеціаліст, якого Виконавець обирає самостійно та який стає уповноваженим представником Виконавця з поточних питань надання послуг Замовнику. Уповноваженою особою Виконавця з організаційних питань, а також з питань, обумовлених пунктами 5.4, 5.5 та 5.6 Договору є директор Виконавця.

Згідно з п. 4.1. договору, надання послуг здійснюється Спеціалістом Виконавця в робочий час на основних засобах Замовника за допомогою ліцензійних програм Замовника для ведення бухгалтерського обліку « 1С» та для подання звітності «М.Е.Doc».

Замовник щомісяця здійснює оплату основних (п. 2.2) та додаткових (п. 2.3) послуг Виконавця. Вартість основних послуг вказана у Додатку №1 та залежить від кількості операцій, здійснених Замовником у попередньому місяці. Якщо кількість господарських операцій протягом двох місяців поспіль призводить до підвищення/пониження вартості основного пакету послуг, то Виконавець підвищує/понижує тариф, направляючи при цьому відповідне до прайс-листа повідомлення Замовнику. Вартість додаткових послуг визначається відповідно Виконавця, затвердженого на дату замовлення послуги (п. 5.1. договору).

У п. 5.2. договору, сторони погодили, що оплата здійснюється шляхом 100% передоплати послуг, вказаних у п. 2.2. договору, на розрахунковий рахунок Виконавця, не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця. Підставою для оплати є виставлений Виконавцем рахунок - фактура.

Відповідно до п. 5.3. договору, оплата розрахункових додаткових послуг, вказаних у п.2.3. договору, здійснюється після їх надання на рахунок Виконавця, але не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання рахунку - фактури на оплату таких послуг.

Як передбачено п. 5.4. договору, у випадку передбачені неможливості Замовником сплатити платіж, передбачений п. 5.1 Договору у Виконавця не пізніше, п. ніж 5.3 Договору, Замовник повинен письмово повідомити про це випадку за три робочі дні до граничного терміну платежу. У такому Замовнику надається додаткова відстрочка платежу на період 5 (п`яти) робочих днів.

Пунктом 5.7. договору передбачено, що розмір оплати розміру за замовлені та надані послуги збільшується пропорційно офіційно визначеному від дня підписання договору індексу інфляції, якщо індекс інфляції становить або перевищив 15% або від дня попереднього підвищення вартості послуг. Таке підвищення вартості послуг є автоматичним і не потребує підписання додаткової угоди або отримання згоди сторін.

За умовами п. 5.8. договору, у випадку невиконання відповідачем вимог п. 5.1. та 5.4. протягом одного тижня, Виконавець має право призупинити надання послуг, передбачених договором.

У п. 6.6. договору сторони погодили, що у випадку прострочення облікової ставки НБУ оплати Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної від суми заборгованості за кожен день прострочення. Пеня не нараховується за період додаткової відстрочки, відповідно до п. 5.4. та 5.5 договору.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання Сторонами та скріплення печатками Сторін (у разі наявності) та діє до 21 березня 2025 року включно, а в частині здійснення розрахунків, до остаточного їх здійснення (п. 8.1. договору).

Згідно з п. 8.3. договору, закінчення строку цього договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

Пунктом 8.6. договору визначено, що цей договір також може бути достроково розірваний:

8.8.1. за ініціативою Замовника в будь-який момент, за умови направлення Виконавцю письмового повідомлення про прийняте рішення не менше, ніж за 1 (один) календарний місяць до дати розірвання;

8.8.2. за ініціативою Виконавця у разі систематичного невиконання Замовником вимог Договору щодо оплати послуг Виконавця, за умови письмового повідомлення про прийняте рішення не менше, ніж за 1 (один) календарний місяць до дати розірвання.

Як визначено у п. 10.1. - 10.5. договору, сторони погодили можливість використання в рамках даного Договору електронного документообігу (далі - ЕДО), під яким розуміють сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, підписання електронних документів (далі - Е-документ), в порядку та на умовах, передбачених даним Договором. Створення Е-документів завершується накладенням кваліфікованого електронного підпису (далі - КЕП) уповноважених представників кожної із Сторін та реалізується з застосуванням положень Закону України Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», згодою Сторін кваліфікована «Про електронні довірчі послуги» та чинного законодавства України. За електронна печатка до Е-документів не застосовується. ЕДО між електронного Сторонами договору здійснюється за взаємною згодою із використанням онлайн сервісу електронного документообігу «М.Е.Дос». Е-документи застосовуються Сторонами до всіх документів, що створюються в процесі укладення виконання або припинення договору, крім випадків, коли застосування Е-документів прямо заборонено законодавством. Сторони підтверджують, що на момент укладення даного Договору мають всі необхідні інформаційно-технічні засоби та програмні засоби для здійснення ЕДО за допомогою СЕД та дійсний (нескасований) КЕП.

Відповідно до п. 10.6. договору, сторони зобов`язуються щоденно у робочі дні слідкувати Е-документів та своєчасно здійснювати їх приймання. Датою отримання (приймання) Е-документу є наступний робочий день від дати його направлення, якщо більш ранній час не зафіксований у СЕД. Вказане положення не застосовується, коли неотримання Е-документів пов`язано із технічним збоєм СЕД або технічним збоєм інформаційно-технічних засобів Сторони, за умови що відповідна Сторона негайно повідомила про такий випадок.

Сторони домовились вважати датою складання представниками Сторін Е-документа дату, зазначену у ньому, незалежно від того, коли на та підписання уповноваженими такий Е-документ було накладено КЕП уповноваженими представниками кожної із Сторін (п. 10.8. договору).

Позивач вказує, що протягом дії договору № 701 він належним чином виконував свої зобов`язання, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) за відповідний період, відповідно до яких відповідач підтвердив, що «претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (наданих послуг) не має», а відповідач здійснював оплату послуг за договором № 701 з систематичними порушеннями своїх договірних зобов`язань, постійно її затримуючи, а починаючи з березня 2025 року відповідач взагалі припинив оплачувати послуги позивача, однак позивач продовжував надавати відповідачу послуги, розуміючи їх важливість та необхідність для забезпечення нормальної господарської діяльності відповідача.

Позивач зазначає, що 23 червня 2025 року о 14-49 з електронної пошти відповідача «» на електронну пошту «» позивача був відправлений електронний лист, до якого була додана сканована копія листа відповідача за вих. № 51, у якому було підтверджено отримання повідомлення позивача від 21 червня 2025 року, висловлена пропозиція припинити договір № 701 з 18 червня 2025 року за угодою сторін, надана обіцянка у невизначений термін оплатити послуги позивача, але лише в частині 208 280 грн.

Однак, за твердженнями позивача, загальна сума заборгованості відповідача за Договором № 701 за надані послуги бухгалтерського обслуговування за основними послугами складає 249 475 гривень.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідності до статті 509 ЦК України, статті 173 ГК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Даючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами в ході виконання договору, суд дійшов висновку, що такий за своєю правовою природою є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України, одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, укладення сторонами у цій справі договору було спрямоване на надання позивачем послуг з аеронавігаційного обслуговування польотів повітряних суден та одночасного обов`язку відповідача по здійсненню їх оплати.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідач отримував від позивача належним чином оформлені акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за відповідний період та підписував їх КЕП директора з прикладенням електронної печатки.

Вказані акти зберігаються в електронній формі в онлайн сервісі електронного документообігу «М.Е. Doc».

На підтвердження вказаної обставини позивачем надано суду відповідні електронні докази на CD-диску та паперові копії електронних доказів.

З наведеного вбачається, що відповідачем отримані, прийняті, але не оплачені основні послуги: за березень 2025 року в сумі 60 000,00 грн, що підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 701/03 від 31 березня 2025 року; за квітень 2025 року в сумі 60 000,00 грн, що підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 701/04 від 30 квітня 2025 року; за травень 2025 року в сумі 60 000,00 грн, що підтверджується Актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 701/05 від 31 травня 2025 року.

Крім того, відповідачем отримані, прийняті, але не оплачені додаткові послуги: 27 грудня 2024 року на суму 6420 грн, що підтверджується Актом здачі приймання робіт (надання послуг) № 701/Д12; 09 квітня 2025 року на суму 3 500 грн, що підтверджується Актом здачі приймання робіт (надання послуг) № 701/Д04; 22 квітня 2025 року на суму 6 460 грн, що підтверджується Актом здачі приймання робіт (надання послуг) № 701/Д41; 22 травня 2025 року на суму 11900 грн., що підтверджується Актом здачі приймання робіт (надання послуг) № 701/005.

Таким чином загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за прийняті послуги бухгалтерського обслуговування за основними послугами складає (60000+60000+60000=) 180 000 грн, за додатковими (6420+3500+ 6460+11900=) 28 280 грн, а разом 208 280 гривень.

Саме таку суму заборгованості визнав відповідач у листі № 51 від 23 червня 2025 року та в Акті звірки.

Крім того, сума заборгованості відповідача за основними послугами бухгалтерського обслуговування за червень 2025 року визначається з урахуванням розміру абонентської плати на місяць (60000 грн.), визначеної у пункті 2 «Додатку № 1 до Договору про надання послуг бухгалтерського обслуговування від 01.07.2024 №701», пропорційно до кількості днів (17) у червні 2025 року, протягом яких відповідачу надавалися відповідні послуги на підставі Договору № 701 до дати зупинення надання послуг, і складає (60000/30) x 17 = 34 000 грн.

Сума заборгованості відповідача за додатковими послугами бухгалтерського обслуговування в червні 2025 року у розмірі 7 195 грн визначається з урахуванням обсягу додаткових послуг, які не включені до основного переліку послуг (пакету обслуговування), що зазначений у пункті 1 «Додатку № 1 до Договору про надання послуг бухгалтерського обслуговування від 01.07.2024 №701», і полягали у підготовці позивачем 11 червня 2025 року в інтересах відповідача «Повідомлення про подання інформації та копій документів щодо невідповідності платника податку критеріям ризиковості платника податку» до Державної податкової служби України, а також підготовці додатків до нього в кількості 86 штук. Подібні послуги надавалися позивачем відповідачу час від часу за необхідністю, визнавалися ним і оплачувалися в повному обсязі.

На підставі викладеного, позивач 21 червня 2025 року через онлайн сервіс електронного документообігу «М.Е.Dос» направив відповідачу рахунок-фактуру № 701/06 від 17 червня 2025 року на оплату основних послуг бухгалтерського обслуговування за 17 днів червня 2025 року на суму 34 000 грн та рахунок-фактуру № 701/Д6 від 11 червня 2025 року на оплату додаткових послуг бухгалтерського обслуговування на суму 7 195 грн, наданих 11 червня 2025 року. Додатково позивач відправив зазначені документи у електронній формі, підписані КЕП, на електронну пошту відповідача «» та у паперовій формі цінним листом № 837 з описом вкладення (додаток до позовної заяви № 65). Згідно 3 відомостями публічно доступного веб-сайту АТ «Укрпошта» https://track.ukrposhta.ua/tracking UA.html?barcode= відповідач отримав зазначений цінний лист № 837 - 24 червня 2025 року.

21 червня 2025 року позивач через онлайн сервіс електронного документообігу «М.Е.Doc» направив відповідачу Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 701/06 за 17 днів червня 2025 року на суму 34 000 грн та Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 701/006 (додаткових послуг бухгалтерського обслуговування) на суму 7 195 грн, наданих 11 червня 2025 року.

Відповідно до пункту 10.6 договору, сторони зобов`язалися щоденно у робочі дні слідкувати за надходженням Е-документів та своєчасно здійснювати їх приймання. Датою отримання (приймання) Е-документу с наступний робочий день від дати його направлення, якщо більш ранній час не зафіксований у СЕД.

Таким чином, згідно з пунктом 10.6 договору, рахунки-фактури на оплату основних та додаткових послуг бухгалтерського обслуговування та Акти здачі-приймання робіт (надання послуг), виконаних (наданих) у червні 2025 року, з 23 червня 2025 року вважаються такими, що отримані відповідачем.

Положеннями статті 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з пунктом 3.2.10 договору, відповідач зобов`язаний протягом 5 (п`яти) робочих днів з дня отримання підписати надані позивачем акти прийняття-передання послуг або надати письмові обґрунтовані заперечення до них в цей же строк.

У строк, визначений пунктом 3.2.10 договору, відповідач свій обов`язок не виконав.

Проте оскільки відповідач не надав обґрунтованих заперечень щодо послуг бухгалтерського обслуговування, наданих йому позивачем у червні 2025 року, то суд вказує, що відповідач їх прийняв як такі, що надані належним чином та у відповідній кількості та якості.

У п. 5.2. договору, сторони погодили, що оплата здійснюється шляхом 100% передоплати послуг, вказаних у п. 2.2. договору, на розрахунковий рахунок Виконавця, не пізніше 5 (п`ятого) числа поточного місяця. Підставою для оплати є виставлений Виконавцем рахунок - фактура.

Відповідно до п. 5.3. договору, оплата розрахункових додаткових послуг, вказаних у п.2.3. договору, здійснюється після їх надання на рахунок Виконавця, але не пізніше 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання рахунку - фактури на оплату таких послуг.

Отже загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за договором за надані послуги бухгалтерського обслуговування за основними послугами складає (60000+60000+60000+34000) 214 000 грн, а за додатковими (6420+3500+6460+11900+7195=) 35 475 грн, що разом складає 249 475 гривень.

Таким чином, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором в частині оплати вартості наданих послуг у розмірі 249 475,00 грн, строк оплати якого настав, суд дійшов висновку про наявність у відповідача основної суми заборгованості у вищезазначеному розмірі.

Відповідно до підпункту 3.3.6. договору, позивач має право призупинити надання послуг, передбачених договором, в разі несплати та/або несвоєчасної сплати фактично наданих та прийнятих відповідачем послуг.

Згідно з пунктом 5.8 договору, у випадку невиконання відповідачем вимог п. 5.1 та 5.4 протягом одного тижня, позивач має право призупинити надання послуг, передбачених цим договором.

На підставі викладеного позивач з 18 червня 2025 року призупинив надання відповідачу послуг бухгалтерського обслуговування.

Відповідно до підпункту 3.3.3 договору, позивач має право вимагати оплату послуг за даним договором.

Згідно з підпунктом 8.8.2 договору, він може бути достроково розірваний за ініціативою позивача у разі систематичного невиконання відповідачем вимог договору щодо оплати послуг позивача, за умови письмового повідомлення про прийняте рішення не менше, ніж за 1 (один) календарний місяць до дати розірвання.

Позивач 21 червня 2025 року направив відповідачу повідомлення про розірвання договору та про обов`язок погасити заборгованість за вих. № 21/06-25-П, яке було відправлено цінним листом з описом вкладення, через онлайн сервіс електронного документообігу «М.Е.Doc» та на електронну пошту відповідача «».

23 червня 2025 року о 14-49 з електронної пошти відповідача «» на електронну пошту «» позивача був відправлений електронний лист, до якого була додана сканована копія листа відповідача за вих. № 51, у якому було підтверджено отримання повідомлення позивача від 21 червня 2025 року, висловлена пропозиція припинити договір № 701 з 18 червня 2025 року за угодою сторін, надана обіцянка у невизначений термін оплатити послуги позивача, але лише в частині 208 280 грн, а також додана сканована копія «Акту звірки взаємних розрахунків по стану за період: Липень 2024 р. - Травень 2025 р. між ТОВ "Міське будівництво" | ТОВ "Бухгалтерський центр "Профаспект" за договором № 701 від 01.07.2024» та сканована копія «Додаткової угоди №1 до договору № 701 від 01.07.2024 року про надання послуг бухгалтерського обслуговування».

Отже, договір № 701 від 01.07.2024 є розірваним за згодою сторін.

При цьому, позивач за прострочення строків оплати за надані послуги, нарахував та просить стягнути з відповідача 2 705,46 грн інфляційних втрат та 2 426,26 грн трьох процентів річних.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Як встановлено судом, відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Відповідно до п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019, у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019, у справі №910/21564/16 від 10.07.2019.

Здійснивши перерахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних підлягають задоволенню, а саме, у розмірі 2 705,46 грн інфляційних втрат та 2 426,26 грн трьох процентів річних, відповідно за визначений позивачем період.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 23 677,33 грн

Частиною 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У п. 6.6. договору сторони погодили, що у випадку прострочення облікової ставки НБУ оплати Замовник сплачує Виконавцю пеню у розмірі подвійної від суми заборгованості за кожен день прострочення. Пеня не нараховується за період додаткової відстрочки, відповідно до п. 5.4. та 5.5 договору.

Тобто, при укладанні договору сторони визначили відповідальність за порушення зобов`язання з оплати вартості наданих послуг у строк, який визначений у договорі.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлює, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Дослідивши та перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, господарський суд дійшов висновку, що він є обґрунтованим, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 23 677,33 грн підлягають задоволенню.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

З урахуванням положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Крім того, позивач просив суд покласти на відповідача витрати, пов`язані із правничою допомогою у розмірі 42 000, 00 грн.

Представництво інтересів позивача в межах справи здійснювалось адвокатом Омеляном І. В. (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії №2489/10 від 29.01.2004) на підставі ордеру серії АІ №1927888 від 01.07.2025 та договору про надання професійної правничої допомоги №25/06-25 від 25.06.2025.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

25.06.2025 між позивачем (клієнт) та Адвокатським бюро "Омелян лойерс" укладено договір про надання професійної правничої допомоги №25/06-25, відповідно до умов п. 2.1. якого, згідно з цим Договором Адвокатське бюро зобов`язується надати Клієнту професійну правничу допомогу, яка полягає у представництві Клієнта протягом судового провадження у Господарському суді міста Києва у господарській справі за позовом Клієнта до Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське будівництво», , про стягнення заборгованості, що утворилася за договором №701 про надання послуг бухгалтерського обслуговування від 01 липня 2024 року, на умовах і в порядку, що визначені цим Договором, а Клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та компенсувати фактичні витрати, які Адвокатське бюро може понести у зв`язку з веденням справи Клієнта.

Пунктами 5.1. та 5.2. договору передбачено, що за правничу допомогу, що надається за цим Договором, Клієнт сплачує Адвокатському бюро гонорар, розмір якого складає 42000 (сорок дві тисячі) гривень. Клієнт сплачує Адвокатському бюро гонорар в безготівковій формі на умовах 100 (сто) процентної попередньої оплати.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, на виконання умов вищевказаного договору, перерахував Адвокатському бюро "Омелян лойерс" 42 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 351 від 26.06.2025.

За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру; - погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" як "форма винагороди адвоката", але в розумінні Цивільного кодексу України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

У той же час, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 наголошено на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 13.12.2018 у справі №816/2096/17, від 16.05.2019 у справі №823/2638/18, від 09.07.2019 у справі № 923/726/18, від 26.02.2020 у справі № 910/14371/18, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права. Що стосується часу, витраченого фахівцем в галузі права, то зі змісту норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії.

Відповідно до ч. 5, 6 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

З врахуванням викладеного, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, - яка вказує на неспівмірність витрат, - доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям (аналогічна правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 05.03.2020 у справі № 911/471/19).

Крім того, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

За таких обставин, враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги, перевіривши подані позивачем докази на підтвердження обсягу виконаних робіт на надання правової допомоги, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд зазначає, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не є співмірним із складністю даної справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п.п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

Крім того, за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Натомість положеннями пункту 2 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічних висновків дійшла Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19.

Суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis рішення ЄСПЛ у справі "East/West" проти України" від 23 січня 2014 року).

Тож, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу із складністю даної справи, критерію розумності їхнього розміру, з огляду на предмет спору, суд вважає за можливе покласти на відповідача витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000, 00 грн.

Керуючись статтями 129, 237, 238 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Міське будівництво" (01011, м. Київ, вул. Панаса Мирного, буд. 11, оф. 1/12, ідентифікаційний код 23979469) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Бухгалтерський центр "Профаспект" (03148, м. Київ, вул. Василя Верховинця, буд. 12, оф. 303, ідентифікаційний код 36173316) 249 475 (двісті сорок дев`ять тисяч чотириста сімдесят п`ять) грн 00 коп. заборгованості, 23 677 (двадцять три тисячі шістсот сімдесят сім) грн 33 коп. пені, 2 426 (дві тисячі чотириста двадцять шість) грн 26 коп. 3% річних, 2 705 (дві тисячі сімсот п`ять) грн 46 коп. інфляційних втрат, 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 4 174 (чотири тисячі сто сімдесят чотири) грн 26 коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко