ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" січня 2026 р.м. Одеса Справа № 916/4163/25

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу

за позовом: Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (, 01135, м. Київ, просп. Берестейський, буд. 14) в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (, 65481, Одеська обл., м. Південне (Южне), вул. Берегова, буд. 11)

до відповідача: Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" (, 65481, Одеська обл., м. Південне (Южне), вул. Заводська, буд. 3)

про стягнення 62098,80 грн.

Позивач Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" про стягнення 62098,80 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору про встановлення земельного сервітуту №133-31/8 від 16.07.2012 в частині здійснення своєчасної оплати за право земельного сервітуту.

Ухвалою суду від 20.10.2025 позовну заяву Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; встановлено сторонам строк на подання заяв по суті справи; вирішено інші процесуальні питання.

Згідно з ч.ч.4 та 5 ст.6 ГПК України, Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Частиною 7 статті 6 ГПК України передбачено, що особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Згідно з ч.5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.

Згідно з ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, в тому числі, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Ухвала господарського суду від 20.10.2025 була направлена та доставлена відповідачу до його Електронного кабінету 20.10.2025 о 15:00.

За наведеного суд констатує, що судом дотримані вимоги процесуального закону щодо належного та своєчасного повідомлення відповідача про розгляд даної справи.

Разом з тим, відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.

Таким чином, суд констатує, що відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позов у встановлений судом строк.

Водночас, стаття 43 Господарського процесуального кодексу України зобов`язує учасників судового процесу та їх представників добросовісно користуватись процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України, яка кореспондується із ч.2 ст.178 цього Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

З урахуванням наведеного, розгляд справи проводився за наявними матеріалами.

08.12.2025 відповідач направив до суду пояснення у справі, в яких, з посиланням на скрутне матеріальне становище підприємства, звернувся до суду з клопотанням про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій та 3% річних на 90%.

19.12.2025 позивачем подано до суду відповідь на письмові пояснення відповідача, в якій заперечено щодо клопотання про зменшення заявлених до стянення вимог з підстав його необгрунтованості.

Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).

Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, з огляду на тимчасову непрацездатність головуючого у справі судді та перебування у відпустці за сімейними обставинами, справа розглянута поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.

Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, 16.07.2012 між Державним підприємством "Морський торговельний порт "Южний" (далі - землекористувач ) та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" (далі - сервітуарій) укладено договір про встановлення земельного сервітуту №133-31/8.

Відповідно до п. 1.1. договору, землекористувач земельної ділянки (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ 205853 від 10.06.2009, виданий на підставі рішень Южненської міської ради від 24.04.2009 №1122-7 та від 29.05.2002 № 34-XXIV, кадастровий №:02:002:0005) встановлює платний строковий земельний сервітут на земельну ділянку загальною площею 55820 кв.м. згідно з планом меж земельного сервітуту (додаток № 2 до цього договору, який є його невід`ємною частиною).

За умовами п. 1.2. договору, в інтересах сервітуарія в межах земельної ділянки, на якій встановлюється земельний сервітут, згідно з планом меж земельного сервітуту (додаток № 2 до цього договору) встановлюються наступні земельні сервітути:

- право проходу персоналу та проїзду транспортними засобами;

- право прокладання та експлуатації нових ліній електропередач, мереж зв`язку, трубопроводів інших лінійних комунікацій за попереднім письмовим погодженням землекористувача за умови наявності необхідної документації на експлуатацію об`єктів;

- інші земельні сервітути: право експлуатації, реконструкції існуючих виробничих трубопроводів та транспортної галереї сервітуарія з будівлями і спорудами технологічного призначення, підкранових колій суднонавантажувачів, споруд стендерів сервітуарія;

- право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд з інженерними комунікаціями.

Пунктом 2.1. договору передбачено, що цим договором встановлюється строковий земельний сервітут строком на 49 років, а саме до 31 грудня 2061 року.

Відповідно до п. 3.1. договору, за право земельного сервітуту, встановленого згідно з цим договором, сервітуарій щомісячно сплачує землекористувачу плату в розмірі 15217,09 грн. з ПДВ відповідно до розрахунку (додаток №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки за м2 в рік щорічно перераховується на коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель відповідно до ст.289 Податкового кодексу України. Розмір плати за право земельного сервітуту на земельну ділянку за цим договором на кожний наступний рік перераховується сторонами шляхом коригування плати за право земельного сервітуту за попередній рік з урахуванням проведення щорічної індексації нормативної грошової оцінки на величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки.

Згідно з п.3.2. договору, плата за право земельного сервітуту перераховується сервітуарієм на розрахунковий рахунок землекористувача відповідно до рахунків землекористувача не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за звітним.

За умовами п.4.1. договору, землекористувач земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут за цим договором, має право вимагати своєчасного внесення плати за цим договором.

Відповідно до п.4.4. договору, сервітуарій земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут за цим договором, зобов`язаний своєчасно вносити плату за встановлення земельною сервітуту.

Пунктом 6.1. договору визначено, що за порушення умов договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п.6.2 договору, у разі несвоєчасного внесення плати за земельний сервітут сервітуарій, в інтересах якого його встановлено, сплачує пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу та кожний день прострочення.

Додатком №1 до договору передбачений розрахунок плати на право земельного сервітуту на земельну ділянку.

13.06.2013 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Публічним акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" було укладено додаткову угоду, в якій сторони, у зв`язку з реорганізацією ДП "МТП "Южний" та переходом прав та зобов`язань за договором до правонаступника - ДП "АМПУ", дійшли згоди викласти преамбулу та розділ 9 договору у новій редакції. Означеною додатковою угодою ДП "Морський торговельний порт "Южний" замінено на Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Южненської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту "Южний").

Додатковою угодою від 04.07.2019 №9 сторони погодили назву Южненської філії державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту "Южний") по тексту договору в усіх відмінках замінити на назву - Південна філія державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту "Південний").

13.04.2023 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" було укладено додаткову угоду, в якій сторони дійшли згоди викласти п.3.1. договору у такій редакції: "3.1. За право земельного сервітуту, встановленого згідно з цим договором, сервітуарій щомісячно сплачує землекористувачу плату в розмірі 61683,89 грн. з ПДВ відповідно до додатку №1 - "Розрахунок плати АТ "ОПЗ" за право земельного сервітуту на земельну ділянку, який є невід`ємною частиною цього договору".

Також, у вказаній додатковій угоді сторони дійшли згоди викласти додаток № 1 до договору у новій редакції.

07.02.2025 між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" та Акціонерним товариством "Одеський припортовий завод" було укладено додаткову угоду, в якій сторони дійшли згоди викласти п.3.1. договору у такій редакції: "3.1. За право земельного сервітуту, встановленого згідно з цим договором, сервітуарій щомісячно сплачує землекористувачу плату в розмірі 79873,39 грн. з ПДВ відповідно до додатку №1 - "Розрахунок плати АТ "ОПЗ" за право земельного сервітуту на земельну ділянку, який є невід`ємною частиною цього договору".

Також, у вказаній додатковій угоді сторони дійшли згоди викласти додаток № 1 до договору у новій редакції.

В матеріалах справи наявні акти приймання-передачі послуг за травень 2023 року- грудень 2023 року та за березень 2025 року, підписані представниками обох сторін

Відповідно до умов договору позивачем були виставлені відповідачу наступні рахунки:

-рахунок від 31.05.2023 № 94 на суму 61683,89 грн. з ПДВ;

-рахунок від 30.06.2023 № 113 на суму 61683,89 грн. з ПДВ;

-рахунок від 31.07.2023 № 123 на суму 61683,89 грн з ПДВ;

-рахунок від 31.08.2023 № 132 на суму 61683,89 грн з ПДВ;

-рахунок від 30.09.2023 № 143 на суму 61683,89 грн. з ПДВ;

-рахунок від 31.10.2023 № 157 на суму 61683,89 грн з ПДВ;

-рахунок від 30.11.2023 № 171 на суму 61683,89 грн з ПДВ;

-рахунок від 31.12.2023 № 209 на суму 61683,89 грн з ПДВ;

-рахунок від 31.03.2025 № 59 на суму 79873,39 грн. з ПДВ.

Рахунки та акти-приймання передачі послуг були направлені відповідачу супровідними листами, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Позивач стверджує, що відповідач систематично допускав порушення умов договору в частині своєчасної плати за право земельного сервітуту, а саме:

- рахунок від 31.05.2023 №94 було направлено 05.06.2023 (отримано відповідачем 06.06.2023). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.06.2023, однак зазначений рахунок оплачений відповідачем лише 26.06.2023;

- рахунок від 30.06.2023 №13 було направлено 03.07.2023 (отримано відповідачем 05.07.2023). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.07.2023, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 08.01.2024;

- рахунок від 31.07.2023 №123 отримано відповідачем 01.08.2023. Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.08.2023, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 10.01.2024;

- рахунок від 31.08.2023 №132 отримано відповідачем 04.09.2023. Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.09.2023, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 26.03.2024;

- рахунок від 30.09.2023 №143 направлено відповідачу 03.10.2023 (отримано 05.10.2023). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.10.2023, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 07.02.2024;

- рахунок від 31.10.2023 №157 направлено відповідачу 02.11.2023 (отримано 06.11.2023). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.11.2023, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 31.01.2024;

- рахунок від 30.11.2023 №171 направлено відповідачу 04.12.2023 (отримано 06.12.2023). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.12.2023, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 31.01.2024;

- рахунок від 31.12.2023 №209 направлено відповідачу 02.01.2024 (отримано 04.01.2024). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.01.2024, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 05.02.2024;

- рахунок від 31.03.2025 №59 направлено відповідачу 02.04.2025 (отримано 04.04.2025). Відповідно до пункту 3.2 договору, відповідач був зобов`язаний здійснити оплату виставленого рахунку у строк до 15.04.2025, однак оплата зазначеного рахунку була здійснена лише 30.06.2025.

Окрім направлення супровідними листами рахунків та актів позивач звертався до відповідача з претензіями про оплату заборгованості за рахунками:

-20.07.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 30.06.2023 №113;

-05.09.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 31.07.2023 №123;

-02.10.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 31.08.2023 №132;

-24.10.2023 позивач направив на адресу відповідача претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 30.09.2023 №143;

-23.11.2023 позивач направив на адресу відповідачу претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 31.10.2023 №157;

-28.12.2023 позивач направив на адресу відповідачу претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 30.11.2023 №171;

-24.01.2024 позивач направив на адресу відповідачу претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 31.12.2023 №209;

-29.04.2025 позивач направив на адресу відповідачу претензію щодо необхідності сплати заборгованості за рахунком від 31.03.2025 №59.

Також до матеріалів справи позивачем долучено картку взаєморозрахунків по відповідачу за період з 31.05.2023 по 30.06.2025.

У позовній заяві позивач наголошує, що оскільки відповідач впродовж тривалого періоду систематично допускав порушення умов договору в частині своєчасної оплати виставлених рахунків, позивач відповідно до умов договору та законодавства України має право на нарахування пені, 3% річних та інфляційних збитків, що і зумовило звернення до суду із даним позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов наступних висновків.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у ст.11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї ж статті, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За змістом ч.1 ст.174 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч.1 ст.175 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.193 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Зобов`язана сторона має право відмовитися від виконання зобов`язання у разі неналежного виконання другою стороною обов`язків, що є необхідною умовою виконання.

Згідно зі ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Укладений між сторонами договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків, та за своєю правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За умовами ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Так, правовідносини між Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний), як землекористувачем, та Акціонерним товариством "Одеський припортовий завод", як сервітуарієм, виникли на підставі договору про встановлення земельного сервітуту №133-31/8 від 16.07.2012.

Разом з цим, відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань за договором, несвоєчасно вносив плату за право земельного сервітуту.

За умовами п. 3.2. договору, плата за право земельного сервітуту перераховується сервітуарієм на розрахунковий рахунок землекористувача відповідно до рахунків землекористувача не пізніше 15 числа кожного місяця, наступного за звітним.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем рахунки за період травень 2023 року- грудень 2023 року та за березень 2025 року сплачені з порушенням строків, визначених п. 3.2. договору.

Станом на день розгляду цієї справи судом, відповідач доказів на спростування позовних вимог не надав.

Пунктом 6.1. договору встановлено, що за порушення умов договору сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України.

Відповідно до п.6.2 договору, у разі несвоєчасного внесення плати за земельний сервітут, сервітуарій, в інтересах якого його встановлено, сплачує пеню у розмірі подвійної ставки Національного банку України, що діяла в період, за який нараховується пеня, від суми простроченого платежу та кожний день прострочення.

Частиною 2 ст. 218 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Частиною 1 статті 216 та частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) передбачена господарсько-правова відповідальність учасників господарських відносин за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором, у вигляді відшкодування збитків, штрафних санкцій та оперативно-господарських санкцій.

Згідно з ч.1 ст. 230 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), штрафними санкціями в цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

У ч.6 ст.231 ГК України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин) також встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими грошовими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Положеннями п.3 ч.1 ст.611 ЦК України передбачено, що одним із наслідків порушення зобов`язання є сплата неустойки, а в силу вимог ч.2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

У постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.

Суд здійснив перевірку розрахунку заявлених до стягнення пені, 3% річних та інфляційних збитків і констатує, що їх здійснено арифметично правильно.

При цьому відповідачем означені розрахунки не спростовані.

Що стосується клопотання відповідача про зменшення розміру нарахованих штрафних санкцій та 3% річних на 90% суд зауважує наступне.

Відповідно до ст.617 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц).

Визначене частиною 2 статті 625 ЦК України право стягнення інфляційних втрат і 3% річних є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість захистити згадані вище інтереси; позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору грошові кошти, які, через інфляційні процеси, матимуть іншу цінність, порівняно з моментом, коли такі кошти були отримані (у тому числі у вигляді прострочення оплати відповідних товарів та послуг).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №902/417/18 зазначила про те, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.

Відповідне зменшення заявлених до стягнення відсотків річних Велика Палата Верховного Суду допустила саме з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, що склалися у справі №902/417/18, та зокрема з урахуванням критеріїв розумності, справедливості та пропорційності. У справі №902/417/18 сторони у договорі погодили зміну розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, і встановили її у розмірі 40% річних від несплаченої вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути оплачений, та 96% річних від несплаченої ціни товару з моменту спливу дев`яноста календарних днів до дня повної оплати. Велика Палата Верховного Суду у справі № 902/417/18 дійшла висновку про те, що фактично визначені договором 96% річних є саме способом отримання кредитором доходу, а тому з метою запобігання такому безпідставному збагаченню розмір належної до стягнення з відповідача у зазначеній справі суми відсотків річних було обмежено.

Із цього випливає, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Велика Палата Верховного Суду також вказала про те, що відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не можуть розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.

Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18, зменшуючи розмір неустойки, штрафу, процентів річних, не позбавила кредитора можливості захистити власні інтереси шляхом стягнення процентів річних у тому розмірі, який відповідно до обставин справи одночасно виконує компенсаційну функцію для кредитора, але не є надмірним для боржника.

Отже, Велика Палата Верховного Суду у справі №902/417/18 здійснила зменшення розміру відсотків річних з урахуванням конкретних обставин справи, а саме: з огляду на встановлення в укладеному між сторонами зазначеної справи договорі процентної ставки річних на рівні 40% та 96% і її явної невідповідності принципу справедливості.

Суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у зазначеній постанові, про можливість за наявності виняткових обставин зменшити заявлений до стягнення розмір відсотків річних, проте звертає увагу, що у даній справі, на відміну від справи № 902/417/18, позивач заявив до стягнення з відповідача відсотки річних у розмірі, передбаченому законом, а саме: частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України - 3 відсотки.

Таким чином, судом не встановлено відповідних обставин очевидної неспівмірності заявленої до стягнення суми процентів річних.

Розмір заявлених до стягнення процентів річних відповідає розміру, встановленому законом (три відсотки).

При цьому суд звертає увагу на те, що інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22.

Отже, у клопотанні відповідача про зменшення розміру 3% річних а також інфляційних втрат суд відмовляє.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення розміру пені, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 233 Господарського кодексу України (який діяв станом на час виникнення спірних правовідносин), у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір стягуваних санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Схоже правило міститься в ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 26.03.2020 у справі № 916/2154/19 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання боржником, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, строку прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

У постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №918/116/19 також зазначено, що реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК України та статтею 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

В питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і ч. 3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

Суд зазначає, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Так, обґрунтовуючи клопотання відповідач посилається на скрутне фінансове становище підприємства та віднесення ДП "Одеський припортовий завод" до об`єкта підвищеної небезпеки 1 класу. Зауважує, що 12.09.2025 в.о. начальника відділу Південного відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) постановлено про арешт коштів боржника у зведеному виконавчому провадженні, що позбавило підприємство можливості виконати свої зобов`язання за договором.

Дослідивши доводи відповідача в частині необхідності зменшення розміру пені на 90% суд зауважує, що наведені ним обставини не свідчать про наявність виняткових підстав для зменшення розміру неустойки у розумінні ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Суд зазначає, що невиконання грошового зобов`язання у зв`язку з фінансовими труднощами боржника не є підставою для звільнення від відповідальності або зменшення розміру санкцій. Накладення арешту на грошові кошти підприємства у зведеному виконавчому провадженні у вересні 2025 року, та, як наслідок, неможливість виконання зобов`язань за договором, взагалі не стосуються спірних правовідносин, оскільки виходять за межі заявленого позивачем періоду (прострочення мало місце у 2023 році та березні 2025 року).

Крім того, відповідачем не доведено, що розмір нарахованої пені є явно надмірним порівняно із наслідками порушення зобов`язання або що її стягнення призведе до істотного порушення балансу інтересів сторін.

За таких обставин, підстав для застосування судом дискреційного права на зменшення розміру пені суд не вбачає, у зв`язку з чим вимога відповідача про зменшення пені на 90 % задоволенню не підлягає.

За наведених обставин, вимоги позивача задовольняються судом у повному обсязі.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ст.ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

У зв`язку із задоволенням позову витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236 - 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

2. Стягнути з Акціонерного товариства "Одеський припортовий завод" (, 65481, Одеська обл., м. Південне (Южне), вул. Заводська, буд. 3) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (, 01135, м. Київ, просп. Берестейський, буд. 14) в особі Південної філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація морського порту Південний) (, 65481, Одеська обл., м. Південне (Южне), вул. Берегова, буд. 11) - 49817 (сорок дев`ять тисяч вісімсот сімнадцять) грн. 85 коп. пені, 4448 (чотири тисячі чотириста сорок вісім) грн. 96 коп. 3% річних, 7831 (сім тисяч вісімсот тридцять одну) грн. 99 коп. інфляційних втрат, 3028 (три тисячі двадцять вісім ) грн. 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст.257 ГПК України.

Рішення складено і підписано 16 січня 2026 р.