УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

м. Київ

14.01.2026Справа № 910/15784/25

Суддя Господарського суду міста Києва Селівон А.М., розглянувши

позовну заяву Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" 04176, м. Київ, вул. Електриків, 29-А, кімн. 120

до гр. ОСОБА_1 АДРЕСА_1

про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до гр. ОСОБА_1 про:

- визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги (договору цесії) № 25/02-2 від 13.02.2025 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" та ОСОБА_1 ;

- зобов`язання гр. ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Євросвєт", ідентифікаційний код юридичної особи 39073144, оригінали документів, переданих згідно з Додатком № 2 до договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року: договори про відступлення права вимоги №№ 1, 3, 4, 5 від 26.06.2015 року, укладені між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ЄВРОСВЄТ"; платіжні документи (платіжні доручення №№ 27, 28, 29, 30 від 17.09.2015 року); листування з АТ "ОТП Банк" (листи за вих. № 73-66/3907 від 22.09.2015 року, вих. № 73-66/3939 від 25.09.2015 року, вих. № 73-66/4081 від 08.10.2015 року).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на факт укладення оспорюваного договору директором ТОВ "ЄВРОСВЄТ" ОСОБА_2 з перевищенням повноважень, наданих Статутом та законом, а також вчинення правочину на шкоду інтересам товариства, у зв`язку з чим позивач зазначає про наявність підстав для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, а також повернення оригіналів документів, переданих відповідачу згідно з Додатком № 2 до вказаного Договору.

В свою чергу, через канцелярію суду 22.12.2025 року та через систему "Електронний суд" 22.12.2025 року від представника відповідача надійшли заперечення щодо відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 174 Господарського процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху (ч. 2 ст. 174 ГПК України).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 року залишено позовну заяву б/н від 17.12.2025 року без руху, встановлено строк на усунення недоліків позовної заяви - 10 (десять) днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Встановлено спосіб усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду належним чином засвідчених копій Договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" та ОСОБА_1 , оскарження якого є предметом даного спору, та додатків до нього.

Як встановлено судом, на виконання вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 26.12.2025 року представником позивача через систему "Електронний суд" подано 31.12.2025 року заяву б/н від 30.12.2025 року про усунення недоліків позовної заяви, з доказами надсилання її копії до електронного кабінету відповідача та копіями Договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року та Додатку № 2 до нього.

Суд зазначає, що судовий захист прав суб`єктів господарювання передбачає їх звернення до відповідного судового органу з метою поновлення чи визнання прав зазначених суб`єктів, якщо ці права порушені, не визнаються чи оспорюються. Втім, таке звернення до суду обумовлене дотриманням вимог процесуального закону, що надає можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як свідчить прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права згідно зі ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

При цьому слід враховувати, що право на справедливий суд охоплює не лише стадію розгляду справи по суті, але також дотримання всіх процедур, що передбачені національним законодавством і повинні відбуватися до відкриття провадження у справі.

Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України", від 30.05.2013 року у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою; регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства і окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України").

Відтак, механізм реалізації вищевказаного права, яке закріплене в Основному Законі, включає в себе необхідність дотримання вимог процесуального законодавства при зверненні до суду.

Частиною 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Зазначене право на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду.

Конституційний Суд України у рішенні від 12.06.2007 року № 2-рп/2007 вказав, що необхідно відрізняти поняття "обмеження основоположних прав і свобод" від прийнятого у законотворчій практиці поняття "фіксація меж самої сутності прав і свобод" шляхом застосування юридичних способів (прийомів), визнаючи таку практику допустимою (абзац другий пункту 10 мотивувальної частини).

При цьому, як слідує зі змісту Рішення Конституційного Суду України від 25.12.1997 року № 9-зп, не є порушенням права на судовий захист відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених не у відповідності до чинного законодавства.

В силу приписів ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Положеннями ст. 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Аналогічні положення закріплені в частині 1 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Підвідомчість - це визначена законом сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Підсудність визначається колом справ у спорах, вирішення яких віднесено до підвідомчості певного господарського суду.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, у редакції, що набрала чинності 15 грудня 2017 року, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Тобто, з 15 грудня 2017 року господарські суди мають юрисдикцію, зокрема, щодо розгляду: спорів стосовно правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. Така юрисдикція визначається, враховуючи суб`єктний склад основного зобов`язання.

Аналогічна правова позиція викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2018 року у справі № 415/2542/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.11.2019 року у справі №910/9362/19 додатково звернула увагу на те, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Наразі, як встановлено судом, предметом даного спору (основною вимогою) є визнання недійсним Договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Євросвєт" та гр. ОСОБА_1 .

Як вбачається зі змісту п. 2.1 Договору відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року, копія якого надана позивачем на виконання вимог ухвали суду від 26.12.2025 року, у відповідності до ст. ст. 512-519 ЦК України та умов цього Договору цесії кредитор (цедент) - ТОВ "Євросвєт", відступає новому кредитору (цессіонарію) фізичній особі гр. ОСОБА_3 права вимоги до боржника - Акціонерного товариства "ОТП Банк" (яке є правонастуником ПАТ "ОТП Банк", ), а новий кредитор приймає зазначені права вимоги та сплачує цеденту вартість прав вимоги.

При цьому, за оспорюваним Договором відступлення прав вимоги (договору цесії) № 25/02-2 від 13.02.2025 року фізичній особі ОСОБА_3 позивачем були передані права вимоги за Договорами про відступлення права вимоги (договорами цесії) №№ 1, 3, 4, 5 від 26.06.2015 року, укладеними між юридичними особами - ПАТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ЄВРОСВЄТ».

В свою чергу, за Договорами про відступлення права вимоги №№ 1, 3, 4, 5 від 26.06.2015 року кредитодавцем ПАТ «ОТП БАНК» (банк за договором) були передані ТОВ «ЄВРОСВЄТ» як новому кредитору права вимоги за кредитними договорами, укладеними з:

- Товариством з обмеженою відповідальністю "ТКС Термінал" - Договір про надання банківських послуг №CR-13-625/Goo від 25.12.2013 року, а також Договорами застави, іпотеки та поруки, укладеним банком з Фірмою "ТЕС", Договорами поруки, укладеними з гр. ОСОБА_4 , гр. ОСОБА_5 (договір № 1 від 26.06.2015 року);

- гр. ОСОБА_5 - Кредитний договір № G09/1160/11 від 21.11.2011 року, а також Договорами іпотеки, укладеними банком з гр. ОСОБА_4 та Фірмою "ТЕС" (договір № 3 від 26.06.2015 року);

- гр. ОСОБА_6 - Кредитний договір № G09/1161/11 від 21.11.2011 року, а також Договорами іпотеки, укладеними банком з гр. ОСОБА_4 та Фірмою "ТЕС" (договір № 4 від 26.06.2015 року);

- гр. ОСОБА_5 - Договір про надання споживчого кредиту № від 06.11.2013 року, гр. ОСОБА_7 - Договір про надання споживчого кредиту № від 06.11.2013 року та Договір про надання споживчого кредиту № від 06.08.2013 року, гр. ОСОБА_8 - Договір про надання споживчого кредиту № від 06.11.2013 року (договір № 5 від 26.06.2015 року).

Тобто за Договорами про відступлення права вимоги №№ 3, 4, 5 від 26.06.2015 року передавались права вимоги за кредитними договорами та договорами іпотеки, укладеними банком, зокрема, з фізичними особами, за Договором про відступлення права вимоги № 1 від 26.06.2015 року - за кредитним договором, укладеним з юридичною особою, та договорами поруки, укладеними з фізичними особами.

Судом враховано, що спірні правовідносини за основним зобов`язанням в Договорах про відступлення права вимоги №№ 3, 4, 5 від 26.06.2015 року виникли з надання банком кредитів фізичним особам, а забезпечення виконання основного зобов`язання здійснено шляхом укладення договору іпотеки з юридичною особою (договори №№ 3, 4) та з фізичними особами (договори №№ 3, 4), за якими банк, у разі незадоволення його вимоги щодо повернення коштів, має право звернути стягнення на предмет іпотеки, тобто є похідними від кредитних правовідносин фізичної особи.

В свою чергу, за висновками суду, оспорюваний Договір відступлення прав вимоги № 25/02-2 від 13.02.2025 року не направлений на забезпечення будь - якого господарського зобов`язання (кредитного тощо) та не є договором забезпечення виконання зобов`язань або пов`язаним із забезпеченням виконання зобов`язань, позаяк є цивільно - правовим договором, укладеним за участю фізичної особи, яка не є фізичною особою - підприємцем/суб`єктом господарювання, а обставини передачі за оспорюваним договором прав вимоги за укладеними між юридичними особами - ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "Євросвєт" договорами про відступлення права вимоги №№ 3, 4, 5 від 26.06.2015 року не надають правових підстав для кваліфікації оспорюваного договору в розумінні приписів ст. 20 ГПК України як такого, що виник при укладенні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності юридичних осіб/фізичних осіб - підприємців.

Судом також взято до уваги правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 07.07.2021 року у справі № 752/1725/19, згідно яких якщо внаслідок відступлення права вимоги (цесія) новий кредитор (фізична особа) вступає в правовідносини за договором, укладеним між юридичними особами, то підсудність справи визначається за правилами Цивільного процесуального кодексу України. З моменту переходу права вимоги до фізичної особи розгляд справи підлягає проведенню у порядку цивільного судочинства. Верховний Суд зазначив, що предметом позову фізичної особи є договір відступлення права вимоги, а не правочин, який укладено для забезпечення виконання основного зобов`язання, а тому положення ст. 20 ГПК України застосуванню не підлягають.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору, укладеного не для забезпечення зобов`язання за кредитними договорами, та сторонами частини таких договорів є юридична особа як кредитодавець і фізичні особи як позичальники, такий спір не має розглядатися за правилами господарського судочинства, незважаючи на те, що сторонами переданого на розгляд господарського суду спору є юридичні особи та один із основних договорів укладений за участі юридичних осіб, тобто, за висновками суду, вказане виключає віднесення такого спору до господарської юрисдикції.

При цьому судом не взято до уваги посилання позивача на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 року про відкриття провадження у справі № 910/15344/25 в аналогічному спорі, оскільки предметом спору у вказаній справі є Договір відступлення права вимоги № 25/02-1 від 13.02.2025 року, за яким основне зобов`язання виникло з кредитних договорів, укладених між ПАТ «ОТП БАНК» та юридичними особами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

Частиною 6 ст. 175 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

З огляду на наведене, суд доходить висновку про те, що даний спір за своєю правовою природою є цивільним та даний спір віднесено до юрисдикції місцевого загального суду.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 175, ст.ст. 232, 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ" до гр. ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та зобов`язання вчинити дії.

2. Роз`яснити Публічному акціонерному товариству Товариству з обмеженою відповідальністю "ЄВРОСВЄТ", що позовні вимоги у даному спорі підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст.ст. 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон