ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2026 р. Справа № 926/3441/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Желіка М.Б.

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина Асфальт»

на ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 05.11.2025 (повне рішення складено 06.11.2025, суддя М.І. Ніколаєв) про забезпечення позову

у справі № 926/3441/25

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Коростенський Щебзавод»

до відповідачів 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина Асфальт»

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія ОІЛ»

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

за участю представників:

від позивача Березка Р.М. (в режимі відеоеокференцзв`язку)

від відповідача 1 Закордонець М.М.

від відповідача 2 не з`явився

Господарський суд Чернівецької області в ухвалі від 05.11.2025 постановив: - задоволити заяву Товариства з додатковою відповідальністю «Коростенський Щебзавод» від 13.10.2025 про забезпечення позову; - накласти арешт на нерухоме майно, яке належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Синергія ОІЛ», а саме - незавершену будівництвом (77 % готовності) нежитлову будівлю складу, що знаходиться в селі Прут Чернівецького району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А, та розташована на земельній ділянці площею 0,4025 га, кадастровий номер :06:028:0042.

Не погодившись із зазначеною ухвалою місцевого господарського суду, відповідач-1 оскаржив її в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд: - апеляційну скаргу задоволити та ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 05.11.2025 скасувати; - прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви Товариства з додатковою відповідальністю «Коростенський щебзавод» про забезпечення позову.

Зокрема, апелянт вважає оскаржувану ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, оскільки при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову судом неправильно застосовано норми ст. ст. 136, 137 ГПК України, не встановлено наявності реальних і доведених ризиків утруднення чи неможливості виконання майбутнього судового рішення, а також не доведено необхідності обмеження права власності відповідача шляхом накладення арешту на нерухоме майно.

На думку відповідача 1, суд першої інстанції не врахував немайновий характер позовних вимог, презумпцію правомірності оспорюваного правочину, відсутність безпосереднього зв`язку між обраним заходом забезпечення позову та предметом спору, а також не здійснив належної оцінки співмірності та адекватності застосованого заходу з огляду на баланс інтересів сторін, фактично обмежившись формальним відтворенням доводів заявника, не навівши мотивів і не зазначивши конкретних обставин, які б свідчили про існування реальної загрози порушення прав позивача у разі невжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин апелянт вважає, що накладення арешту на спірне нерухоме майно є безпідставним, непропорційним втручанням у право приватної власності, суперечить положенням Конституції України, Господарського процесуального кодексу України та усталеній практиці Верховного Суду і Європейського Суду з прав людини, у зв`язку з чим оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив свої заперечення на доводи апелянта, зокрема:

Зазначив, що позов у даній справі містить не лише вимогу про визнання договору недійсним, але й вимогу про застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення сторін у первісний стан (реституції), що відповідно до ст. 216 ЦК України передбачає реальні майнові наслідки та можливість примусового виконання судового рішення;

Вважає, що існують обґрунтовані та підтверджені обставини, які свідчать про реальний ризик утруднення або унеможливлення виконання майбутнього рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову, зокрема з огляду на відчуження майна боржником на користь пов`язаної особи з метою ухилення від виконання судового рішення, а також наявність корпоративного та бенефіціарного зв`язку між відповідачами. За таких умов, накладення арешту на спірне нерухоме майно є необхідним, розумним і співмірним заходом, спрямованим на збереження статус-кво та забезпечення ефективного судового захисту.

Відтак, на думку позивача, оскаржувана ухвала суду першої інстанції ухвалена з дотриманням вимог ст. ст. 136, 137 ГПК України, не порушує балансу інтересів сторін і не перешкоджає здійсненню відповідачем господарської діяльності. У зв`язку з цим, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвалу суду першої інстанції законною і обґрунтованою.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду; за клопотаннями позивача розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції з останнім.

В дане судове засідання на зв`язок зі судом вийшов представник позивача та з`явився представник відповідача 1, які надали суду свої пояснення.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, врахувавши актуальну судову практику, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне:

Забезпеченням позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).

Підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені ст.136 ГПК України, згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.137 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, шляхом накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.

При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (постанова Верховного Суду від 15.09.2019 у справі № 915/870/18).

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.4 ст.137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).

Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, яка заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і ускладненням чи унеможливленням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.12.2021 у справі № 927/481/21.

В даному випадку, підставою позову є вчинення ТзОВ «Буковина Асфальт» договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.01.2025, укладеного після набрання законної сили судовим рішенням, між пов`язаними особами та на шкоду кредитору, з метою уникнення виконання судового рішення і доведення боржника до неплатоспроможності. Предметом позову є вимога про визнання недійсним зазначеного договору купівлі-продажу нерухомого майна як фраудаторного, та застосування наслідків його недійсності повернення об`єкта нерухомості до майнової маси боржника з метою забезпечення виконання судового рішення.

У постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин. Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Положеннями ст. 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Договір є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, що покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.

Вказані висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20.

При цьому необхідно зважати, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд зобов`язаний здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів, дослідити подані на обґрунтування заяви докази та встановити наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 922/1583/23, від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20.

Колегія суддів зазначає, що застосований судом першої інстанції захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно є належним, відповідає предмету спору та узгоджується зі способом захисту порушеного права. Арешт спрямований на збереження нерухомого майна, яке, за доводами позивача, було відчужене на підставі фраудаторного правочину, та запобігання його подальшому відчуженню, оскільки виконання можливого судового рішення у разі задоволення позову безпосередньо залежить від збереження цього майна. З огляду на предмет спору та встановлені обставини, накладення арешту на незавершену будівництвом нежитлову будівлю складу, розташовану за адресою: с. Прут Чернівецького району Чернівецької області, вул. Комунальників, буд. 6-А, є адекватним і співмірним заходом забезпечення позову та не передбачає надмірного обмеження прав учасників справи.

Покликання апелянта на факт невирішення питання судом першої інстанції питання про зустрічне забезпечення позову колегія суддів оцінює критично з огляду на те, що процесуальним законом не встановлено обов`язку суду вимагати від особи, яка звертається із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (ч.1 ст.141 ГПК України). Відповідна вимога лише може висуватися судом з врахуванням обставин справи, але не визначається як неодмінна умова забезпечення позову. Аналогічна позиція викладена у постанові КГС ВС від 19.02.2019 у справі № 911/1695/18.

Крім того, необхідно зважати, що арешт має тимчасовий характер та скасовується (може бути скасований) в порядку, визначеному статтею 145 ГПК України. За клопотанням учасника справи суд також може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим (частина перша статті 143 ГПК України).

Зазначене є додатковою гарантією прав особи, яка за умови виникнення певних обставин та / або припинення дії обставин, що існували на момент забезпечення позову, вправі звернутися до суду та ініціювати питання про скасування чи заміну відповідного заходу забезпечення позову.

Посилання відповідача 1 на презумпцію правомірності правочину є необґрунтованим, оскільки саме за наслідками вирішення спору в цій справі вирішується питання спростування такої презумпції; встановлюється наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням викладеного вище в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм чинного законодавства, актуальних правових позицій Верховного Суду та встановлених обставин справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування постановленої ухвали.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 271, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина Асфальт» відмовити.

Ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 05.11.2025 у справі 926/3441/25 про забезпечення позову залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Справу повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови складено 16.01.2026

Головуюча суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя М.Б. Желік