РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.01.2026Справа № 910/10368/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Чинчин О.В., за участю секретаря судового засідання Тихоши Л.Г., розглянув у відкритому судовому засіданні справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Акціонерного товариства «Укрнафта» (04053, місто Київ, ПРОВУЛОК НЕСТОРІВСЬКИЙ, будинок 3-5, ідентифікаційний код юридичної особи 00135390)
до за участю про1. Львівської обласної державної адміністрації (79008, Львівська обл., місто Львів, ВУЛ.ВИННИЧЕНКА, будинок 18, ідентифікаційний код юридичної особи 00022562); 2. Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» (01601, місто Київ, вул.Руставелі Шота, будинок 9А, ідентифікаційний код юридичної особи 44768034) Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Львівській області (79019, Львівська обл., місто Львів, ПРОСПЕКТ В`ЯЧЕСЛАВА ЧОРНОВОЛА, будинок 4, ідентифікаційний код юридичної особи 39769942) визнання незаконним та скасування пункту додатку до розпорядження, скасування державної реєстрації
Представники:

від Позивача: Малета А.І. (представник на підставі довіреності);

від Відповідача-1: Старий Р.А. (представник в порядку самопредставництва);

від Відповідача-2: Олійник Р.Б. (представник на підставі ордеру);

від Третьої особи: не з`явились;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Акціонерне товариство «Укрнафта» (надалі також - «Позивач») звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Львівської обласної державної адміністрації (надалі також - «Відповідач - 1»), Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» (надалі також - «Відповідач - 2») про визнання незаконним та скасування пункту додатку до розпорядження, скасування державної реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для визнання незаконним та скасування пункту 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель», скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.08.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №910/10368/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 01.10.2025 року, залучено до участі у справі в якості Третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні Відповідачів Головне управління Держгеокадастру у Львівській області.

04.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Третьої особи надійшли письмові пояснення щодо позову.

11.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача надійшов Відзив на позовну заяву.

18.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшла заява про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.09.2025 року задоволено заяву Акціонерного товариства "Укрнафта" про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

24.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача 1 надійшла заява про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.09.2025 року задоволено заяву Акціонерного товариства "Укрнафта" про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

25.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача 2 надійшла заява про проведення судових засідань у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2025 року заяву Державного спеціалізованого господарського підприємства "ЛІСИ УКРАЇНИ" про проведення судових засідань в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.

29.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про дослідження електронних доказів.

29.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшли пояснення по справі.

29.09.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про призначення експертизи.

01.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача-2 надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, поновлено Відповідачу 2 пропущений процесуальний строк для подачі відзиву та долучено відзив на позовну заяву до матеріалів справи, встановлено Позивачу строк до 5 днів з дня отримання відзиву Відповідача 1 для надання відповіді на відзив, встановлено Позивачу строк до 5 днів з дня отримання відзиву Відповідача 2 для надання відповіді на відзив, встановлено Відповідачу 1 строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, встановлено Відповідачу 2 строк до 5 днів з дня отримання відповіді на відзив для надання заперечень, встановлено Третій особі строк до 5 днів з дня отримання ухвали для надання письмових пояснень по суті позовних вимог, відмовлено у задоволенні клопотання Позивача про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача ТОВ "Терразем", зобов`язано Відповідача 1 надати відповіді на питання Позивача в порядку ст. 90 ГПК України у строк не пізніше 5 днів з 01.10.2025 року, відкладено розгляд клопотання Позивача про дослідження електронних доказів, відкладено розгляд клопотання Позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи, задоволено клопотання Позивача про відкладення підготовчого судового засідання, відкладено підготовче судове засідання на 22.10.2025 року.

06.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшла відповідь на відзив.

06.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про визнання підстав для відмови відсутніми та зобов`язати учасника справи надати відповідь.

06.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача-1 надійшли додаткові пояснення.

06.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшла заява (уточнена) про безпосереднє дослідження судом електронних доказів.

07.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Третьої особи надійшли пояснення по справі.

14.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача-1 надійшли заперечення.

21.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшли пояснення по справі.

22.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача-1 надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.10.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, відмовлено Позивачу у задоволенні клопотання про огляд електронного доказу, відмовлено у задоволенні клопотання Позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи, задоволено клопотання Позивача та зобов`язано Відповідача 1 надати відповіді на питання в порядку ст. 90 ГПК України, продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів, встановлено Позивачу, Відповідачу 1, Відповідачу 2 та Третій особі строк до 5 днів з 23.10.2025 року для подання до суду заяв та клопотань, встановлено Позивачу, Відповідачу 1, Відповідачу 2 та Третій особі строк до 5 днів з дня отримання заяв та клопотань для надання письмових пояснень/заперечень, відкладено підготовче судове засідання на 12.11.2025 року.

29.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшла заява про зміну предмета позову, якою просив суд витребувати від власника - Львівської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0.61 га, яка є частиною земельної ділянки 0.73 га, що входить до складу земельної ділянки загальної площі 1,24 га наданої АТ «Укрнафта» на підставі договору на право тимчасового користування землею /в тому числі на умовах оренди/ від 4 березня 1999 р. (зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 4 березня 1999 р. за №1) і на якій знаходяться нафтові свердловини АТ «Укрнафта» №24-П, №28-П, №29-П із під`їзною дорогою до них, яка має 39 поворотних точок, з наступними координатами в каталозі координат УСК-2000:

№ 1 - координати: Х - 5 463 517,23, Y - 4 670 171,75, № 2 - координати: Х - 5 463 428,60, Y - 4 670 213,67, № 3 - координати: Х - 5 463 425,93, Y - 4 670 206,68, № 4 - координати: Х - 5 463 432,16, Y - 4 670 194,86, № 5 - координати: Х - 5 463 422,12, Y - 4 670 189,83, № 6 - координати: Х - 5 463 417,04, Y - 4 670 184,41, № 7 - координати: Х - 5 463 414,90, Y - 4 670 176,77, № 8 - координати: Х - 5 463 415,15, Y - 4 670 157,57, № 9 - координати: Х - 5 463 416,78, Y - 4 670 133,74, № 10 - координати: Х - 5 463 417,77, Y - 4 670 105,04, № 11 - координати: Х - 5 463 414,60, Y - 4 670 093,00, № 12 - координати: Х - 5 463 400,14, Y - 4 670 066,89, № 13 - координати: Х - 5 463 384,29, Y - 4 670 044,99, № 14 - координати: Х - 5 463 371,32, Y - 4 670 030,97, № 15 - координати: Х - 5 463 353,99, Y - 4 670 018,97, № 16 - координати: Х - 5 463 334,07, Y - 4 670 007,60, № 17 - координати: Х - 5 463 323,80, Y - 4 669 996,98, № 18 - координати: Х - 5 463 317,57, Y - 4 669 987,00, № 19 - координати: Х - 5 463 316,05, Y - 4 669 978,66, № 20 - координати: Х - 5 463 321,29, Y - 4 669 972,83, № 21 - координати: Х - 5 463 323,46, Y - 4 669 984,72, № 22 - координати: Х - 5 463 328,72, Y - 4 669 993,15, № 23 - координати: Х - 5 463 337,91, Y - 4 670 002,65, № 24 - координати: Х - 5 463 357,30, Y - 4 670 013,72, № 25 - координати: Х - 5 463 375,40, Y - 4 670 026,26, № 26 - координати: Х - 5 463 389,11, Y - 4 670 041,04, № 27 - координати: Х - 5 463 405,39, Y - 4 670 063,57, № 28 - координати: Х - 5 463 420,40, Y - 4 670 090,66, № 29 - координати: Х - 5 463 424,00, Y - 4 670 104,34, № 30 - координати: Х - 5 463 422,97, Y - 4 670 134,06, № 31 - координати: Х - 5 463 421,35, Y - 4 670 157,82, № 32 - координати: Х - 5 463 421,11, Y - 4 670 175,97, № 33 - координати: Х - 5 463 422,60, Y - 4 670 181,28, № 34 - координати: Х - 5 463 425,88, Y - 4 670 184,78, № 35 - координати: Х - 5 463 435,03, Y - 4 670 189,44, № 36 - координати: Х - 5 463 441,64, Y - 4 670 176,44, № 37 - координати: Х - 5 463 465,61, Y - 4 670 145,10, № 38 - координати: Х - 5 463 516,32, Y - 4 670 119,12, № 39 - координати: Х -5 463 538,05, Y - 4 670 152,73, що накладається на частину земельної ділянки кадастровий номер №:04:000:0106 площею 297 га., щодо якої державна реєстрація здійснена 08.03.2023 р., за цільовим призначенням - 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, категорія земель - землі лісогосподарського призначення, і державна реєстрація права державної власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена за Львівською обласною державною адміністрацією за реєстраційним номером нерухомого майна 212, номер запису про право власності / довірчої власності: 49517930.

Витребувати від постійного користувача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» земельну ділянку площею 0.61 га, яка є частиною земельної ділянки 0.73 га, що входить до складу земельної ділянки загальної площі 1,24 га наданої АТ «Укрнафта» на підставі договору на право тимчасового користування землею /в тому числі на умовах оренди/ від 4 березня 1999 р. (зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 4 березня 1999 р. за №1) і на якій знаходяться нафтові свердловини АТ «Укрнафта» №24-П, №28-П, №29-П із під`їзною дорогою до них, яка має 39 поворотних точок, з наступними координатами в каталозі координат УСК-2000:

№ 1 - координати: Х - 5 463 517,23, Y - 4 670 171,75, № 2 - координати: Х - 5 463 428,60, Y - 4 670 213,67, № 3 - координати: Х - 5 463 425,93, Y - 4 670 206,68, № 4 - координати: Х - 5 463 432,16, Y - 4 670 194,86, № 5 - координати: Х - 5 463 422,12, Y - 4 670 189,83, № 6 - координати: Х - 5 463 417,04, Y - 4 670 184,41, № 7 - координати: Х - 5 463 414,90, Y - 4 670 176,77, № 8 - координати: Х - 5 463 415,15, Y - 4 670 157,57, № 9 - координати: Х - 5 463 416,78, Y - 4 670 133,74, № 10 - координати: Х - 5 463 417,77, Y - 4 670 105,04, № 11 - координати: Х - 5 463 414,60, Y - 4 670 093,00, № 12 - координати: Х - 5 463 400,14, Y - 4 670 066,89, № 13 - координати: Х - 5 463 384,29, Y - 4 670 044,99, № 14 - координати: Х - 5 463 371,32, Y - 4 670 030,97, № 15 - координати: Х - 5 463 353,99, Y - 4 670 018,97, № 16 - координати: Х - 5 463 334,07, Y - 4 670 007,60, № 17 - координати: Х - 5 463 323,80, Y - 4 669 996,98, № 18 - координати: Х - 5 463 317,57, Y - 4 669 987,00, № 19 - координати: Х - 5 463 316,05, Y - 4 669 978,66, № 20 - координати: Х - 5 463 321,29, Y - 4 669 972,83, № 21 - координати: Х - 5 463 323,46, Y - 4 669 984,72, № 22 - координати: Х - 5 463 328,72, Y - 4 669 993,15, № 23 - координати: Х - 5 463 337,91, Y - 4 670 002,65, № 24 - координати: Х - 5 463 357,30, Y - 4 670 013,72, № 25 - координати: Х - 5 463 375,40, Y - 4 670 026,26, № 26 - координати: Х - 5 463 389,11, Y - 4 670 041,04, № 27 - координати: Х - 5 463 405,39, Y - 4 670 063,57, № 28 - координати: Х - 5 463 420,40, Y - 4 670 090,66, № 29 - координати: Х - 5 463 424,00, Y - 4 670 104,34, № 30 - координати: Х - 5 463 422,97, Y - 4 670 134,06, № 31 - координати: Х - 5 463 421,35, Y - 4 670 157,82, № 32 - координати: Х - 5 463 421,11, Y - 4 670 175,97, № 33 - координати: Х - 5 463 422,60, Y - 4 670 181,28, № 34 - координати: Х - 5 463 425,88, Y - 4 670 184,78, № 35 - координати: Х - 5 463 435,03, Y - 4 670 189,44, № 36 - координати: Х - 5 463 441,64, Y - 4 670 176,44, № 37 - координати: Х - 5 463 465,61, Y - 4 670 145,10, № 38 - координати: Х - 5 463 516,32, Y - 4 670 119,12, № 39 - координати: Х -5 463 538,05, Y - 4 670 152,73, що накладається на частину земельної ділянки кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га., щодо якої державна реєстрація здійснена 08.03.2023 р., за цільовим призначенням - 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, категорія земель - землі лісогосподарського призначення, і державна реєстрація права постійного користування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснена за Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» номер запису про інше речове право: 49517977.

29.10.2025 року через систему "Електронний суд" від Позивача надійшло клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2025 року заяву Акціонерного товариства «Укрнафта» про зміну предмета позову від 29.10.2025 року по справі №910/10368/25 залишено без руху. Надано Позивачу строк для усунення недоліків, що не перевищує п`яти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху шляхом подання до суду письмової заяви із зазначенням відповідних відомостей, визначення конкретного способу захисту порушеного права Позивача, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них, доказів сплати судового збору у розмірі 26 310 грн. 40 коп. в оригіналі.

10.11.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 2 надійшла заява про надання відповіді на питання.

12.11.2025 року через систему "Електронний суд" від Відповідача - 1 надійшла заява свідка.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.11.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залишено без розгляду клопотання Позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи, відкладено підготовче судове засідання на 18.11.2025 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 року заяву Акціонерного товариства «Укрнафта» про зміну предмета позову від 29.10.2025 року по справі №910/10368/25 повернуто Заявникові.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.11.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.12.2025 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2025 року відкладено судове засідання, яке не відбудеться 24.12.2025 року у зв`язку із перебуванням судді Чинчин О.В. у відпустці, на 07.01.2026.

В судовому засіданні 07 січня 2026 року представник Позивача підтримав вимоги та доводи позовної заяви, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представники Відповідачів - 1, 2 заперечили проти заявлених позовних вимог, просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету Третьої особи.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що Третя особа про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином.

Приймаючи до уваги, що Третя особа була належним чином повідомлена про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, Суд вважає, що неявка в судове засідання представника Третьої особи не є перешкодою для прийняття Рішення у даній справі.

Відповідно до статті 233 Господарського процесуального кодексу України рішення у даній справі ухвалено після закінчення судового розгляду за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

В судовому засіданні 07 січня 2026 року, на підставі статті 240 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини Рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ

Рішенням виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів №158 від 25.04.1988 року «Про відведення земель» було вилучено з користування Самбірського ЛГЗ 2,3 га земель покритих лісом, у тому числі: 1,7 га у тимчасове користування на 3 роки та 0,6 га в довгострокове користування на 10 років для НГВУ «Бориславнафтогаз» під будівництво експлуатаційної свердловини № 24-Попелі (свердловина № 24-П). (т.1 а.с.35-36)

Акціонерне товариство «Укрнафта» є власником нафтових свердловин № 24-П «Попелі 24», №28-П «Попелі 28», № 29-П «Попелі», які знаходяться у Львівській області, Дрогобицький район на землях Опаківської сільської ради, що підтверджується Актом приймання - передавання нерухомого майна до статутного капіталу ВАТ «Укрнафта» від Міністерства палива та енергетики України, паспортами свердловин, складених відповідно до Порядку ведення обліку нафтових і газових свердловин, затвердженого Наказом Державного комітету природних ресурсів України 20.04.2005 №76, технічною документацією по інвентаризації земель. (т.1 а.с.24- 26, 31-33, 37-52)

22.02.1999 року Державною службою геології та надр України видано Акціонерному товариству «Укрнафта» спеціальний дозвіл на користування надрами №1757 на Бориславське родовище. (т.1 а.с.34)

Рішенням Дрогобицької районної ради Львівської області № 85 від 24 грудня 1998 р «Про затвердження матеріалів землевпорядних робіт, проведених на землях, що знаходяться в користуванні дочірнього підприємства «Бориславнафтогаз»» залишено у тимчасовому довгостроковому користуванні ДП «Бориславнафтогаз» на 25 років земельну ділянку, що зайнята діючою свердловиною на території Опаківської сільської ради уточненою площею 1,24 га, в тому числі на землях запасу Опакіської сільської ради - 0,66 га, та землях Підбузького лісництва Самбірського ДЛГ - 0,58 га, та земельну ділянку, що зайнята діючою свердловиною на території Доброгостівської сільської ради, уточненою площею 0,89 га, Доброгостівського лісництва Дрогобицького ДЛГ в межах фактичного користування. (т.1 зворотна частина а.с.53-54)

04.03.1999 року між НГВУ «Бориславнафтогаз» та Опаківською сільською радою народних депутатів Дрогобицького району Львівської області будо укладено Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 4 березня 1999 р. за № 1, відповідно до умов якого Дрогобицька районна рада від 24.12.1998 №85 під експлуатацію свердловин 4-П, 8-П, 24-П, 28-П, 29-П надає, а НГВУ «Бориславнафтогаз» приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 1,24 га. (т.1 зворотна частина а.с.54-55)

Земельна ділянка надається на умовах довгострокового користування строком на 25 років для видобування нафти і газу. (п.1.2 Договору)

Листом №28/07 від 28.07.2023 року Приватне підприємство «Інформаційний кадастровий центр» повідомило Позивача про накладання земельної ділянки (свердловини № 24-П, № 28-П, № 29-П) на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0106, що є в користуванні ДП «Самбірський лісгосп», до якого долучено рішення № РВ-022 від 12.12.2022 р. про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, Державного кадастрового реєстратора Відділу № 2 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, відповідно до якого відмова обґрунтована розташуванням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати іншої земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0106, перетин якої співпадає на 84.2136 %. Також долучено лист № 1-19-9/805-23 від 27.07.2023 р. філії «Самбірське лісове господарство» ДП «Ліси України», в якому зазначено, що земельна ділянка (земельна ділянка під свердловинами № 24-П, № 28-П, № 29-П) розташована у квадраті 67 виділ 17 державного лісового фонду Підбузького лісництва, категорія - експлуатаційні ліси. Згідно з проведеною інвентаризацією земель, дана земельна ділянка надана в постійне користування для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг ДП «Ліси України (кадастровий номер :04:000:0106). (т.1 а.с.65-67)

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за Львівською обласною державною адміністрацією зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер № :04:000:0106, площею 297 га, номер запису про право власності / довірчої власності: 49517930, 08.03.2023 р., а за Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України», номер запису про інше речове право: 49517977, 08.03.2023 р., зареєстровано право постійного користування даною земельною ділянкою, яке виникло на підставі розпорядження, серія та номер 190/0/5-22 видане 22.11.2022 р. Львівською обласною державною адміністрацією. (т.1 а.с.71)

Розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації №190/0/5- 22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» затверджено ДП "Самбірський лісгосп" технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загальною площею 7297,4217 га згідно з додатком. (т.1 а.с.72-75)

Відповідно до п. 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» затверджено технічну документацію по земельній ділянці кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га, яка знаходяться в межах територіальної одиниці Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначає, що пункт 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» є незаконним, оскільки свердловини № 24-П, № 28-П, № 29-П, що є власністю АТ «Укрнафта», та частина земельної ділянки площею 0,73 га для їх обслуговування із земельної ділянки площею 1,24 га, що є в законному користуванні АТ «Укрнафта», знаходяться на сформованій, як об`єкт цивільного права, земельній ділянці кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га, що є наслідком унеможливлення та перешкоджання АТ «Укрнафта», у здійсненні права щодо вільного та безперешкодного користування цими свердловинами та земельною ділянкою 0,73 га. Так, формування земельної ділянки кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га та надання її в постійне користування (перебування в постійному користуванні) Державному спеціалізованому господарському підприємству «Ліси України» із наявними на ній трьома свердловинами № 24-П, № 28-П,№ 29-П, та землекористуванням земельною ділянкою площею 0,73 га наданою АТ «Укрнафта» для їх обслуговування, унеможливлює та перешкоджає АТ «Укрнафта», у здійсненні прав щодо: користування своїм майном - трьома свердловинами, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України; володіння та користування земельною ділянкою площею 0,73 га, відповідно до пунктів 1 та 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України. видобутку нафти на нафтогазоносних надрах Бориславського родовища відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 21 Кодексу України Про надра та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про нафту і газ».

За таких підстав, Позивач просить Суд визнати незаконним та скасувати пункт 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель», скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га., державна реєстрація якої здійснена 08.03.2023 р., за цільовим призначенням - 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, категорія земель - землі лісогосподарського призначення; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведену 08.03.2023 р. державну реєстрацію права державної власності за Львівською обласною державною адміністрацією на земельну ділянку кадастровий номер №:04:000:0106 площею 297 га, за реєстраційним номером нерухомого майна 212, номер запису про право власності / довірчої власності: 49517930; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведену 08.03.2023 р. державну реєстрацію права постійного користування за Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» на земельну ділянку кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га, номер запису про інше речове право: 49517977.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач - 1 зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0106 перебуває на праві постійного користування державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Підставами виготовлення документації із землеустрою є розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 08.08.2022 № 160/0/5- 22 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації землеустрою щодо інвентаризації земель» ДП «Самбірський Лісгосп» та плановокартографічні матеріали лісовпорядкування. Розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель», затверджено вищезгадану документацію із землеустрою відповідно до чинних норм земельного законодавства. Позивачем не надано жодного доказу вчинення будь-яких дій, направлених на приведення договірно-правового регулювання відносин землекористування у відповідність до вимог законодавства у період часу з 25.05.1999 до моменту подання даного позову, що є додатковим підтвердженням висновку про відсутність у позивача юридичних прав землекористувача земельної ділянки площею 1,24 га відповідно до умов п. 1.1. Договору на право тимчасового користування землею 4 березня 1999 р. за № 1. Відповідно до статті 22 чинного на момент укладення договору оренди від 04.03.1998 Земельного кодексу України (редакція Закону України №2196-XII від 13.03.1992) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Матеріали справи не містять доказів виконання позивачем після укладення договору оренди вимог статті 22 чинного на час укладення договору Земельного кодексу України (редакція Закону України №2196-XII від 13.03.1992). Відповідно до статті 18 Закону України «Про нафту і газ» надання земельних ділянок у користування для потреб нафтогазової галузі здійснюється у порядку, встановленому земельним законодавством України. Таким чином, наявність на певній території нафтової свердловини не надає її власнику автоматично права землекористувача відповідної земельної ділянки. Право постійного користування набуте ДП «Самбірський лісгосп» відповідно пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України, а визначення державної форми власності та розпорядника спірної земельної ділянки відбулось на підставі п.5. ст. 122 Земельного Кодексу України.

В обґрунтування заперечень на позовну заяву Відповідач - 2 зазначає, що дія договору закінчилася 03.03.2024 р., і жодних доказів його належного поновлення відповідно до ст. 33 Закону України «Про оренду землі» чи державної реєстрації такого поновлення позивач не надав. Ділянка з кадастровим номером :04:000:0106 площею 297 га була сформована та зареєстрована у ДЗК 08.03.2023 р. на підставі затвердженої технічної документації. Позивач не довів належного оформлення свого права на 0,73 га. Тому підстав стверджувати про незаконність формування спірної ділянки (ділянки з кадастровим номером :04:000:0106) немає. Крім того, зазначає, що Позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд вважає, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрнафта» не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно з ч.1 ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

У відповідності до норми 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, є визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частинах 1, 4 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права і обов`язки виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з інших дій, які за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.

Згідно з пунктом 10 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.10.2018 у справі № 903/857/18, від 20.08.2019 у справі № 911/714/18.

Отже, підставами для визнання недійсним (незаконним) акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, і водночас порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05.12.2019 у справі № 914/73/18, від 14.01.2020 у справі № 910/21404/17.

Судом встановлено, що розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації №190/0/5- 22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» затверджено ДП "Самбірський лісгосп" технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загальною площею 7297,4217 га згідно з додатком. (т.1 а.с.72-75)

Відповідно до п. 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» затверджено технічну документацію по земельній ділянці кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га, яка знаходяться в межах територіальної одиниці Східницької селищної ради Дрогобицького району Львівської області.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 12 Земельного кодексу України, статтею 19 Закону України "Про землеустрій" до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, організація землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності.

Частиною першою статті 79-1 Земельного кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) унормовано, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Формування земельних ділянок здійснюється:

у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;

шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;

шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;

шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом;

за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв);

за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території. (частина друга вказаної статті).

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (частини третя-четверта статті 79-1 Земельного кодексу України).

Відповідно до статті 35 Закону України "Про землеустрій" інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

При здійсненні інвентаризації земель розробляється технічна документація із землеустрою, вимоги до якої встановлюються статтею 57 Закону України "Про землеустрій". Так вказана стаття унормовує, що технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель включає: а) завдання на складання технічної документації із землеустрою; б) пояснювальну записку; в) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про інвентаризацію земель (у разі якщо інвентаризація земель проводиться щодо земель державної чи комунальної власності); в-1) рішення органу місцевого самоврядування, органу виконавчої влади про інвентаризацію земель (у разі проведення інвентаризації масиву земель сільськогосподарського призначення); г) копії документів, що містять вихідні дані, які використовувалися під час інвентаризації земель; ґ) матеріали топографо-геодезичних вишукувань; д) переліки земельних ділянок (земель) у розрізі за категоріями земель та угіддями, наданих у власність (користування) з кадастровими номерами, наданих у власність (користування) без кадастрових номерів, не наданих у власність чи користування, що використовуються без документів, які посвідчують право на них, що використовуються не за цільовим призначенням, невитребуваних земельних часток (паїв), відумерлої спадщини; е) пропозиції щодо узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, що посвідчують право на земельну ділянку, та Державному земельному кадастрі; є) робочий і зведений інвентаризаційні плани; ж) матеріали погодження технічної документації із землеустрою, встановлені статтею 186 Земельного кодексу України.

У разі формування земельної ділянки технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земель також включає: а) відомості про обчислення площі земельної ділянки; б) кадастровий план земельної ділянки; в) перелік обмежень у використанні земельних ділянок; г) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності; ґ) акт приймання-передачі межових знаків на зберігання; д) матеріали перенесення меж земельної ділянки в натуру (на місцевість).

Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України. Відомості, отримані в результаті інвентаризації земель, підлягають внесенню до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.

Відповідно до положень Закону України "Про Державний земельний кадастр" на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель до Державного земельного кадастру вносяться відомості про межі земельної ділянки, про цільове призначення земельних ділянок, про угіддя земельної ділянки тощо.

Так, розпорядженням Львівської обласної державної адміністрації №160/0/5-22 від 08.08.2022 року «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» надано ДП "Самбірський лісгосп" дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель. (т.1 а.с.148-150)

Судом встановлено, що оспорюваним рішенням Львівської обласної державної адміністрації затверджено ДП "Самбірський лісгосп" технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загальною площею 7297,4217 га згідно з додатком, а у подальшому зареєстровано земельну ділянку (у Державному земельному кадастрі) та право власності і право постійного користування на неї (у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку в Державний земельний кадастр внесена інформація про реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером №:04:000:0106, площею 297 га, місце розташування: Львівська область, Дрогобицький район, на території Східницької селищної ради (колишня Опаківська с/р) з цільовим призначенням - 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, категорія земель - землі лісогосподарського призначення, вид використання для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, дата державної реєстрації права здійснена 08.03.2023 року. (т.1 а.с.76-77)

З урахуванням вищевказаних обставин справи Суд приходить до висновку, що затвердження технічні документації із землеустрою щодо інвентаризації земель загальною площею 7297,4217 га на підставі розпорядження Львівської обласної державної адміністрації №190/0/5- 22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» відбулось у відповідності до вимог чинного законодавства України, тому спірна земельна ділянка сформована, класифікована за цільовим призначенням, а саме для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг та перебуває у постійному користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ». При цьому, Суд звертає увагу, що Позивачем не надано суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження неправомірності прийнятого розпорядження№190/0/5- 22 від 22.11.2022 р. Львівською обласною державною адміністрацією.

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач зазначав, що на даний час в силу ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), від 04.03.1999 року діє, право користування земельною ділянкою 1,24 га за АТ «Укрнафта» не припинялось, земельна ділянка 1,24 га не вилучалась.

Так, Судом встановлено, що 04.03.1999 року між НГВУ «Бориславнафтогаз» та Опаківською сільською радою народних депутатів Дрогобицького району Львівської області будо укладено Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), зареєстрований в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 4 березня 1999 р. за № 1, відповідно до умов якого Дрогобицька районна рада від 24.12.1998 №85 під експлуатацію свердловин 4-П, 8-П, 24-П, 28-П, 29-П надає, а НГВУ «Бориславнафтогаз» приймає в тимчасове користування земельну ділянку загальною площею 1,24 га. (т.1 зворотна частина а.с.54-55)

Земельна ділянка надається на умовах довгострокового користування строком на 25 років для видобування нафти і газу. (п.1.2 Договору)

Враховуючи викладене, Суд зазначає, що Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 04.03.1999 року був укладений на строк до 04.03.2024 року.

Згідно з ч.1 статті 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023 у справі № 357/8277/19 (провадження № 14-65цс22) зазначила, що тимчасове володіння нерухомими речами може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації такого права на це майно у встановленому порядку, тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право тимчасового володіння, визнається тимчасовим фактичним володільцем нерухомого майна; судове рішення про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, специфіка книжкового володіння полягає, серед іншого, в тому, що нерухомістю можуть володіти одночасно кілька осіб, але щодо різних речових прав. Зокрема, якщо зареєстровані право власності і право оренди нерухомого майна, то і особа, зареєстрована як власник, і особа, зареєстрована як орендар, визнаються фактичними володільцями нерухомої речі щодо права власності і права оренди відповідно. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 вересня 2023 року у справі №910/3453/22).

Відносини поновлення договору оренди землі на момент закінчення строку дії договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 04.03.1999 року врегульовані статтею 33 Закону України "Про оренду землі", яка мала назву "Переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк ".

Згідно з вказаною статтею після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. У разі смерті орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це спадкоємця земельної ділянки протягом одного місяця з дня, коли йому стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку.

До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору.

При укладенні договору оренди землі на новий строк його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється.

Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

У разі смерті орендодавця перебіг строків, визначених частинами другою і п`ятою цієї статті, зупиняється до моменту повідомлення орендаря про перехід права власності на земельну ділянку.

Якщо орендодавець не пізніше ніж у 30-денний строк до закінчення строку дії договору з орендарем, який є інвестором із значними інвестиціями, з яким укладено спеціальний інвестиційний договір відповідно до Закону України "Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями", не повідомив відповідним листом-повідомленням про непродовження дії договору та за умови, що орендар має намір продовжити користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк на умовах, передбачених договором оренди землі, крім розміру орендної плати. Зміна розміру орендної плати оформлюється додатковим договором (угодою) до договору оренди землі.

З дня, коли орендарю стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку до спадкоємця або територіальної громади, перебіг зазначених строків продовжується з урахуванням строку, що минув до їх зупинення.

Відмова, а також наявне зволікання в укладенні нового договору оренди землі можуть бути оскаржені в суді.

У разі зміни меж або цільового призначення земельної ділянки вимоги цієї статті не застосовуються.

Суд зазначає, що умовами Договору на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 04.03.1999 року не передбачено його автоматичного поновлення після закінчення строку, на який його було укладено, а матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження звернення Позивача з відповідною заявою до Орендодавця про укладення договору оренди землі на новий строк.

Під час розгляду даної справи Судом встановлено та не заперечувалось учасниками судового процесу у поданих заявах по суті спору про накладання земельної ділянки (свердловини № 24-П, № 28-П, № 29-П) на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0106, право тимчасового користування на яку зареєстровано за Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України». А тому вказані обставини на підставі ч.1 статті 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають доказуванню.

При зверненні до суду з вказаним позовом Позивач просив суд визнати незаконним та скасувати пункт 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель», скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки та відповідні права. Що стосується обрання Позивачем способу захисту порушеного права Суд зазначає.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. За частиною першою статті 5 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, здійснюючи правосуддя, захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини четвертої статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Стаття 15 Цивільного кодексу України надає кожній особі право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Так кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (стаття 16 названого Кодексу).

Отже, вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Під захистом цивільних прав розуміють передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право на доступ до правосуддя, а у ст. 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, тобто право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту' порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці, зокрема, у рішеннях від 13.05.1980 в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30.05.2013 в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 Цивільного кодексу України.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому, ефективність обраного позивачем способу захисту означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Таким чином, ефективний засіб (спосіб) захисту призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Вказані висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, Верховного Суду від 03.03.2021 у справі № 915/161/20, від 21.01.2021 у справі № 921/266/18, від 05.08.2020 № 766/46/19.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором [пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)].

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивача на момент його звернення до суду. При цьому право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 68)].

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними [постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18 (пункт 40)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду, є неефективним способом захисту прав особи. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 9.67; від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21, пункт 8.13; від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21, пункт 180; від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18, пункт 143).

Оскаржуване розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» та пункт 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» вичерпало свою дію його виконанням. Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес Позивача.

Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20, пункт 87).

Так, за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень є підставою для внесення відомостей про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав (записів до Державного реєстру прав). З відображенням таких відомостей (записів) у Державному реєстрі прав рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпує свою дію. Отже, вимога про скасування такого рішення після внесення на його підставі відповідних відомостей (записів) до Державного реєстру прав не відповідає належному способу захисту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 152)). Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за володільцем не є необхідним для ефективного відновлення права власника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 100), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29)).

За статтею 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до частини першої статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Як слідує з аналізу частини першої статті 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою передбачене лише для такої земельної ділянки, яка перебуває у державній або комунальній власності. Оскільки право постійного користування земельною ділянкою приватної власності законом не передбачено, то наявність у відповідачки 2 права приватної власності на земельну ділянку є перешкодою для державної реєстрації права постійного користування АТ «Укрзалізниця».

Отже, позивачеві належить право на захист від порушень, пов`язаних із володінням земельною ділянкою.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункти 43, 89), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 60).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Суд зауважує, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту [аналогічні висновки викладені у пунктах 108-110 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц (провадження № 14-256цс18), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)].

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц(пункт 146)].

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).

Отже, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, якщо право власності неправомірно зареєстроване за відповідачем, то належному способу захисту прав відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від відповідача, а не позовні вимоги про скасування рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності, припинення права власності чи будь-які інші позовні вимоги.

За таких підстав, позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрнафта» про визнання незаконним та скасування пункту 19 додатку «Перелік земельних ділянок ДП "Самбірський лісгосп", сформованих відповідно до технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель» до розпорядження Львівської обласної державної адміністрації № 190/0/5-22 від 22.11.2022 р. «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель», скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га., державна реєстрація якої здійснена 08.03.2023 р., за цільовим призначенням - 09.01 для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг, категорія земель - землі лісогосподарського призначення; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведену 08.03.2023 р. державну реєстрацію права державної власності за Львівською обласною державною адміністрацією на земельну ділянку кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га, за реєстраційним номером нерухомого майна 212, номер запису про право власності / довірчої власності: 49517930; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведену 08.03.2023 р. державну реєстрацію права постійного користування за Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» на земельну ділянку кадастровий номер № :04:000:0106 площею 297 га, номер запису про інше речове право: 49517977, не є належним та ефективним способом захисту порушеного права.

Згідно зі ст. 17 Закон України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення від 1 липня 2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява N 37801/97, п. 36).

У п.50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 "Справа "Трофимчук проти України"" (Заява N 4241/03) зазначено, що Суд повторює, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (див. рішення від 27 жовтня 1993 року у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, N 274).

Відповідно до статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд приходить до висновку, що позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрнафта» до Львівської обласної державної адміністрації, Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» про визнання незаконним та скасування пункту додатку до розпорядження, скасування державної реєстрації є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору залишаються за Позивачем.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ

1. У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Укрнафта» до Львівської обласної державної адміністрації, Державного спеціалізованого господарського підприємства «ЛІСИ УКРАЇНИ» про визнання незаконним та скасування пункту додатку до розпорядження, скасування державної реєстрації - відмовити у повному обсязі.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Північного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

3. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання та підписання повного тексту рішення: 09 січня 2026 року.

Суддя О.В. Чинчин