ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про повернення позовної заяви

"05" січня 2026 р. Справа № 911/3966/25

Господарський суд Київської області у складі судді Щоткіна О.В., перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1

до Білоцерківської міської ради

про визнання недійсними договорів, припинення речових прав та встановлення земельного сервітуту,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Господарського суду Київської області із позовною заявою від 24.12.2025 до Білоцерківської міської ради, у якій просить суд:

1) визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту земельної ділянки від 21.10.2014 № 10-08/166, укладений між Білоцерківською міською радою та фізичною особою-підприємцем Мельниченком Олександром Васильовичем (далі - ФОП Мельниченко О.В.) щодо частини земельної ділянки площею 0,0090 га, від загальної площі земельної ділянки 0,0228 га, з кадастровим номером :03:015:0182 та припинити право користування (сервітут) щодо частини земельної ділянки площею 0,0090 га (номер частки земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту :03:015:0182:0711:00000001) від загальної площі земельної ділянки 0,0228 га, з кадастровим номером :03:015:0182 за Мельниченком О.В. шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації права користування (сервітуту) за номером запису про інше речове право 57391656 від 31.10.2024;

2) визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту земельної ділянки від 25.09.2014 № 10-08/150, укладений між Білоцерківською міською радою та громадянином ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ) щодо частини земельної ділянки площею 0,0138 га, від загальної площі земельної ділянки 0,0228 га, з кадастровим номером :03:015:0182 та припинити право користування (сервітут) щодо частини земельної ділянки площею 0,0138 га (номер частки земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту :03:015:0182:0701:00000001) від загальної площі земельної ділянки 0,0228 га, з кадастровим номером :03:015:0182 за ОСОБА_3 шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності па нерухоме майно, Державному реєстрі Іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державної реєстрації права користування (сервітуту) за номером запису про інше речове право 57099833 від 09.10.2024;

3) встановити на користь ОСОБА_1 земельний сервітут - особистий строковий оплатний земельний сервітут на земельну ділянку з цільовим призначенням 13.01 Для розміщення та експлуатації об`єктів і споруд електронних комунікацій (вид права земельного сервітуту - для обслуговування власного нежитлового приміщення з вхідною групою, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути) за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0228 га строком на 10 (десять років) за рахунок земель населеного пункту міста Біла Церква, кадастровий номер: :03:015:0182, визначивши такі істотні умови земельного сервітуту:

- земельна ділянка, на якій встановлюється особистий строковий земельний сервітут загальною площею 0,0228 га, кадастровий номер :03:015:0182 (з цільовим призначенням: 13.01 Для розміщення за експлуатації об`єктів і споруд електронних комунікацій) (вид права земельного сервітуту - для обслуговування власного нежитлового приміщення з вхідною групою, код обмеження 07.10 Інші земельні сервітути);

- площа земельного сервітуту - 0,0228 га;

- строк дії земельного сервітуту з моменту встановлення його судом і строком на 10 (десять) років;

- межі та конфігурація земельного сервітуту: в межах та за координатами згідно з кадастровим планом земельної ділянки з кадастровим номером :03:015:0182;

- плата за земельний сервітут 6% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, на яку поширюється право земельного сервітуту, площа якого складає 0,0228 га, вноситься ОСОБА_1 щомісячно рівними частинами не пізніше 30-го числа наступного місяця, що слідує за останнім календарним днем місяця, за який сплачується відповідна плата на розрахунковий рахунок відповідача № НОМЕР_1 в ГУК у Київ.обл/Білоцерків.міс/21081700, призначення платежу ККД 21081700 (Плата за встановлення земельного сервітуту), , банк отримувача: Казначейство України ЕАП.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що він є власником нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою місто Біла Церква (після перейменування) АДРЕСА_2, загальною площею 26,7 кв. м, павільйон (магазин), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна , право власності на об`єкт нерухомого майна зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 30.11.2024.

Позивач стверджує, що згідно з відомостями технічного паспорту, згадане вище нежитлове приміщення має бетонний ганок площею 13,70 кв. м, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :03:015:0182 площею 0,0228 га. Прохід через цю земельну ділянку є єдиний входом до належного позивачу нежитлового приміщення. Крім того, за твердженнями позивача, на земельній ділянці з кадастровим номером :03:015:0182 площею 0,0228 га також розташована тимчасова споруда, яка впритул розміщена до належного позивачеві нежитлового приміщення, в якій ОСОБА_1 здійснює підприємницьку діяльність. З огляду на викладене, позивач мав намір оформити право користування цією земельною ділянкою на умовах особистого строкового сервітуту.

Водночас Білоцерківська міська рада прийняла рішення, уклала договори і передала земельну ділянку з кадастровим номером :03:015:0182 площею 0,0228 га, яка обтяжена належним позивачу на праві власності майном, в особисті строкові сервітути ФОП Мельниченку О.В. та громадянину ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 стверджує, що він позбавлений можливості повною мірою здійснити своє право власності щодо об`єкта нерухомості, а саме обмежений у своєму праві доступу до свого майна, оскільки земельна ділянка передана в користування (сервітут) третім особам.

Вирішуючи питання про прийняття позову до розгляду та відкриття провадження у справі, суд установив наявність підстав для повернення позовної заяви з огляду на таке.

Згідно із частиною першою статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 ГПК України).

ОСОБА_1 (який за інформацією Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є фізичною особою-підприємцем) звернувся до господарського суду з позовом до Білоцерківської міської ради, у якому заявив вимоги про визнання недійсними договорів особистого строкового сервітуту щодо земельної ділянки з кадастровим номером :03:015:0182 площею 0,0228 га, укладених між Білоцерківською міською радою та ФОП Мельниченком О.В., а також між Білоцерківською міською радою та громадянином ОСОБА_3 , який не є суб`єктом підприємницької діяльності, про припинення права користування (сервітуту) ФОП Мельниченка О.В. і громадянина ОСОБА_3 вказаною земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації речових прав і про встановлення на користь позивача особистого строкового сервітуту на тій самій земельній ділянці.

Як убачається зі змісту позовної заяви, позивач пов`язує порушення своїх прав із тим, що встановлення спірних сервітутів обмежує доступ до належного йому об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній земельній ділянці, та створює перешкоди у користуванні таким майном. При цьому ФОП Мельниченка О.В. та громадянина ОСОБА_3 позивач визначив у позові в якості третіх осіб.

За приписами статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Водночас, згідно із частиною першою статті 50 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Так, норми інституту третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, згідно зі статтею 50 ГПК України покликані захищати права та охоронювані законом інтереси осіб, на які може вплинути рішення чи ухвала суду.

При цьому предмет спору повинен бути за межами матеріальних правовідносин позивача та відповідача, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору.

Отже не допускається покладення на третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, будь-яких матеріально-правових обов`язків, тобто судове рішення не має бути прийняте про права чи обов`язки таких осіб.

Суд враховує, що вимоги про визнання недійсними договорів сервітуту і припинення права користування земельною ділянкою безпосередньо спрямовані на припинення або зміну речових прав осіб, на користь яких такі сервітути встановлені. Вирішення зазначених вимог об`єктивно призводить до необхідності надання судом оцінки правомірності виникнення, існування та обсягу прав користування земельною ділянкою, набутого відповідними особами на підставі договорів.

За таких обставин ФОП Мельниченко О.В. та громадянин ОСОБА_3 є безпосередніми учасниками спірних матеріальних правовідносин, а відтак повинні мати процесуальний статус сторін спору. Залучення таких осіб до участі у справі в статусі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, призвело б до вирішення судом питання про їхні матеріальні права та обов`язки поза межами процесуальних гарантій, передбачених для сторін, що є неприпустимим.

Такий підхід узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.06.2019 у справі № 910/17792/17, а також із позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 30.01.2020 у справі № 914/251/19.

Крім того, вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження у справі, суд зобов`язаний перевірити не лише формальну відповідність позовної заяви вимогам процесуального закону, а й дотримання правил юрисдикції та допустимості об`єднання позовних вимог, оскільки порушення таких правил унеможливлює розгляд спору по суті.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України, згідно з якою господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці; інші справи у спорах між юридичними особами, які здійснюють господарську діяльність, та/або фізичними особами-підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Як убачається з матеріалів позову, одна із заявлених позовних вимог стосується визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту, укладеного між Білоцерківською міською радою і громадянином ОСОБА_3 , та припинення права користування (сервітуту) земельною ділянкою, зареєстрованого за ОСОБА_3 , який не має статусу фізичної особи-підприємця.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.09.2018 у справі № 911/4111/16 та від 19.06.2019 у справі № 911/4144/16 дійшла правового висновку, згідно з яким справи у спорах, що виникають із земельних відносин, навіть за участю суб`єктів господарювання, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, якщо предмет спору безпосередньо стосується прав та обов`язків фізичних осіб, які не є підприємцями.

Таким чином, у зазначеній частині позовні вимоги за своїм суб`єктним складом та характером спірних правовідносин не належать до юрисдикції господарських судів та підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до приписів статті 173 ГПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу, що хоча заявлені позовні вимоги є фактично взаємопов`язаними, оскільки стосуються однієї земельної ділянки та обґрунтовуються спільними обставинами, сам по собі такий зв`язок не усуває вимог процесуального закону щодо дотримання правил судочинства.

З огляду на те, що частина заявлених позовних вимог підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а інша - за правилами цивільного судочинства, їх спільний розгляд у межах одного провадження є процесуально неможливим.

Суд також виходить із того, що дотримання правил предметної та суб`єктної юрисдикції, а також установлених процесуальним законом вимог щодо об`єднання позовних вимог є складовою принципу правової визначеності, який, у свою чергу, забезпечує реалізацію права на справедливий суд та ефективний доступ до правосуддя.

Розгляд у межах одного провадження вимог, що підлягають розгляду в порядку різного судочинства, або вирішення питання про права та обов`язки осіб, які не залучені до участі у справі як сторони, створював би правову невизначеність щодо обсягу та передбачуваності судового захисту, а також міг би призвести до ухвалення судового рішення з порушенням процесуальних гарантій таких осіб.

Згідно з пунктом 2 частини п`ятої статті 174 ГПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи у разі, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 173цього Кодексу).

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач порушив правила об`єднання позовних вимог, що є підставою для повернення позовної заяви разом із доданими до неї документами без відкриття провадження у справі.

При цьому суд зауважує, що повернення позовної заяви у зв`язку з порушенням правил об`єднання позовних вимог не позбавляє позивача права на судовий захист, а лише спрямоване на забезпечення розгляду відповідних вимог у належному судочинстві, з дотриманням установленого законом процесуального порядку та належного суб`єктного складу сторін. Такий підхід відповідає засадам господарського судочинства, зокрема принципам змагальності сторін, рівності учасників процесу перед судом та процесуальної економії.

Керуючись статтями 20, 173, пунктом 2 частини п`ятої статті 174, статтями 234, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд

ухвалив:

Повернути ОСОБА_1 позовну заяву від 24.12.2025 разом із доданими до неї документами.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 235 Господарського процесуального кодексу України, і може бути оскаржена в порядку та у строки, визначені статтями 254-256 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя О.В. Щоткін