ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

14 січня 2026 року м. ЧернівціСправа № 926/3930/23

Суддя Господарського суду Чернівецької області Миронюк Сергій Олександрович, розглянувши заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню від 16.12.2025 у справі

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України, м. Київ

в особі Тернопільського відділення товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України, м. Тернопіль

до 1) фізичної особи-підприємця Марка Олександра Орестовича, м. Чернівці

2) фізичної особи-підприємця Марка Володимира Георгійовича, м. Чернівці

про стягнення солідарно заборгованості в сумі 135579,44 грн.

представники сторін:

від позивача не з`явився

від відповідача-1 Левченко Н.В., ордер від 08.12.2025

від відповідача-2 Левченко Н.В., ордер від 08.12.2025

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України в особі Тернопільського відділення товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Марка Олександра Орестовича та фізичної особи-підприємця Марка Володимира Георгійовича про стягнення солідарно заборгованості за договором кредиту №ДК 22-7 від 16.11.2021 та договором поруки №13 від 16.11.2021 в сумі 166579,44 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.09.2023 справу №926/3930/23 передано на розгляд судді Миронюку С.О.

Рішенням суду від 09.01.2024 позов задоволено, стягнуто солідарно з фізичної особи-підприємця Марка Олександра Орестовича та фізичної особи-підприємця Марка Володимира Георгійовича на користь товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України в особі Тернопільського відділення товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України заборгованість в сумі 135579,44 грн (з яких 82028,81 грн тіло кредиту, 53550,63 грн проценти за користування кредитом).

12.02.2024 для виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 09.01.2024 видано відповідні накази.

16.12.2025 до суду від відповідача-2 надійшла заява про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою від 18.12.2025 призначено розгляд заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню від 16.12.2025 в судовому засіданні на 24.12.2025, задоволено клопотання про витребування доказів від 16.12.2025.

Ухвалою від 24.12.2025 відкладено розгляд заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню від 16.12.2025 в судовому засіданні на 14.01.2026.

09.01.2026 до суду від позивача надійшли заперечення на заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

12.01.2026 до суду від позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі представника позивача.

14.01.2026 до суду від відповідача-2 надійшло клопотання про зобов`язання позивача провести звірку взаєморозрахунків.

У судовому засіданні 14.01.2026 представник відповідача-1, 2 просив задовольнити клопотання про зобов`язання позивача провести звірку взаєморозрахунків та заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Представник позивача у судове засідання не з`явився.

Враховуючи заяву позивача від 12.01.2026, суд вважає, що неявка представника позивача не перешкоджає проведенню судового засідання.

Розглянувши клопотання відповідача-2 про зобов`язання позивача провести звірку взаєморозрахунків від 14.01.2026, суд зазначає наступне.

В обгрунтування зазначено, що позивачем проігноровано адвокатський запит, яким пропонувалось провести звірку взаєморозрахунків.

Як наслідок, просить зобов`язати позивача провести звірку взаєморозрахунків за спірний період з 16.11.2021 року по 01.10.2025 року.

Згідно ч. 2 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Оскільки акт звірки взаєморозрахунків не підтверджує виконання рішення суду від 09.01.2024 та не підтверджує відсутність обов`язку боржника щодо сплати позивачу заборгованості, суд відмовляє у задоволенні клопотання від 14.01.2026.

Розглянувши заяву відповідача-2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню від 16.12.2025, суд зазначає наступне.

В обгрунтування зазначено, що за наказом від 12.02.2024 приватним виконавцем Кондрюком К.О. були відкриті виконавчі провадження ВП №74892738, ВП №74893679, ВП №74893402 де боржником виступали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які наразі завершені.

11.08.2025 приватним виконавцем Кондрюком К.О. за наказом від 12.02.2024 знову відкрито виконавче провадження ВП №78820653, де боржником виступає ОСОБА_2 .

Заявник стверджує, що в період з 01.10.2023 по 01.10.2025 у відділеннях АТ «Укрсиббанк» ОСОБА_1 були здійснені платежі на рахунок ТзОВ «Фінансова компанія «Надія України». Оскільки стягнення було солідарним, то ОСОБА_1 стверджує, що погасив борг в повному обсязі, і виконавець Кондрюк К.О. знов почав стягнення незаконно.

Як наслідок, заявник просить визнати наказ від 12.02.2024 таким, що не підлягає виконанню.

Згідно статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини 1 статті 327 Господарського процесуального кодексу України виконання судового рішення здійснюється на підставі наказу, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі Глоба проти України у рішенні no. 15729/07 від 05 липня 2012 року зазначив про те, що пункт 1 статті 6 Конвенції захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Європейський суд з прав людини зазначив, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Аналогічні правові висновки Верховного Суду викладені в постанові від 10.09.2018 у справі № 905/3542/15.

Згідно з мотивувальною частиною рішення Конституційного Суду України №16-рп/2009 від 30.06.2009 року виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової держави.

У рішенні від 15.10.2009 року Європейський суд з прав людини у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" вказав на те, що відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його корись, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено ст.1 Першого протоколу.

Судом встановлено, що рішенням суду від 09.01.2024 позов задоволено, стягнуто солідарно з фізичної особи-підприємця Марка Олександра Орестовича та фізичної особи-підприємця Марка Володимира Георгійовича на користь товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України в особі Тернопільського відділення товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія Надія України заборгованість в сумі 135579,44 грн (з яких 82028,81 грн тіло кредиту, 53550,63 грн проценти за користування кредитом).

12.02.2024 для виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 09.01.2024 видано відповідні накази.

Відповідно до ст.160 ГПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню або відстрочити чи розстрочити або змінити спосіб чи порядок його виконання в порядку, встановленому статтями 328, 331 цього Кодексу.

Згідно ч. 1-3 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання

Відповідно до п. 3.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" № 9 від 17 жовтня 2012 року підставами визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за заявами стягувачів або боржників є: якщо його було видано помилково; якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин (наприклад, у разі скасування чи зміни в апеляційному або касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами рішення, на підставі якого наказ було видано, якщо на момент таких скасування чи зміни наказ ще не було виконано повністю або частково).

Згідно правової позиції, вкладеної в постанові Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі №755/15479/15-ц, наведені підстави для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом наказу, зокрема: видача наказу за рішенням, яке не набрало законної сили; помилкової видачі наказу, якщо вже після видачі наказу у справі рішення суду було скасоване; видачі наказу двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу наказу вже після видачі його дубліката; пред`явлення наказу до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього наказу до виконання. Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20.

Відповідно до позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові у справі №910/9026/13 від 12.10.2018, в межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. При цьому, перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною 1 статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частин 1, 2 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Частиною 1 статті 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Чинне процесуальне законодавство передбачає механізм нівелювання процедури примусового виконання судового наказу у разі відсутності відповідного обов`язку боржника шляхом визнання цього наказу таким, що не підлягає виконанню. При цьому суд виходить із того, що правовий механізм визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, не обмежено переліком таких обставин, а пов`язується із наявністю самого обов`язку. Подібні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 у справі № 914/3131/15, від 14.06.20218 у справі № 914/4134/15, від 06.07.2018 у справі № 918/882/15.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 824/2/22 касаційний суду дійшов висновку, що законодавець не дав чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у частині другій статті 432 ЦПК України (зміст якої є тотожним змісту статті 328 ГПК України). При цьому словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад: в апеляційному чи касаційному порядку скасовано або змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Отже, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 328 Господарського процесуального кодексу України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права, і, зокрема, у випадку скасування у касаційному порядку рішення суду, якщо виконавчий лист ще не виконаний.

У зазначеній категорії справ саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, або наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 520/1466/14-ц, провадження № 61-43447св18, від 09 вересня 2021 року у справі № 824/67/20, провадження № 61-10482ав21, від 09 червня 2022 року у справі № 2-118/2001, провадження № 61-1762ав22, які підтримані в постанові Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 824/85/21.

В даному випадку як підставу для визнання наказу від 12.02.2024 таким, що не підлягає виконанню, заявник зазначає відсутність заборгованості перед стягувачем у зв`язку з її сплатою.

Проте, з поданих заявником доказів не вбачається, що у боржника відсутній обов`язок виконати рішення суду та що він припинився у зв`язку із добровільним виконанням рішення суду.

Заявник не надав суду доказів виконання рішення суду і припинення його обов`язку, як боржника, а тому, суд не вбачає підстав для задоволення заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню від 16.12.2024 та відмовляє у її задоволенні.

Керуючись ст. 18, 160, 234, 326, 327, 328 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання відповідача-2 про зобов`язання позивача провести звірку взаєморозрахунків від 14.01.2026.

2. Відмовити у задоволенні заяви відповідача-2 про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню від 16.12.2025.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення та може бути оскаржена у порядку та строки, встановлені ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя С.О.Миронюк