УХВАЛА

м. Київ

06.01.2026Справа № 44/184-б (910/15653/25)

Суддя Господарського суду міста Києва Князьков В. В., розглянувши матеріали позовної заяви Жураковської Людмили Валеріївни .

до відповідача 1 Демчана Олександра Івановича

до відповідача 2 НЕКОМЕРЦІЙНОЇ ПРОФЕСІЙНОЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «НАЦІОНАЛЬНА АСОЦІАЦІЯ АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ УКРАЇНИ»

до відповідача 3 Національної асоціації арбітражних керуючих України «РАДА АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ МІСТА КИЄВА»

про спростування недостовірної інформації, зобов`язання вчинити дії, визнання дій такими, що нанесли моральну та матеріальну шкоду, визнання дій протиправними,

Без виклику учасників судового процесу

ВСТАНОВИВ:

16.12.2025 Жураковська Людмила Валеріївна звернулась до Господарського суду міста Києва із позовом до Відокремленого підрозділу Національної асоціації арбітражних керуючих України «РАДА АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ МІСТА КИЄВА», в якому просила суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену фізичною особою - підприємцем, арбітражним керуючим Демчаном Олександром Івановичем: у Поточному звіті вих. № 02-152/36 від 10.11.2025 ліквідатора ТОВ «Інноваційні технології 2005» за жовтень 2025, інформацію щодо бездіяльності арбітражного керуючого Жураковської Л.В. під час виконання повноважень ліквідатора ТОВ «Інноваційні технології 2005» за період з 05.12.2022 по т/ч направлену до Міністерства юстиції України у скарзі вих. № 02- 152/25 від 22.10.2025 року, та до Національної асоціації арбітражних керуючих України щодо порушення арбітражним керуючим Жураковською Л.В. норм професійної етики за надсилання до Господарського суду міста Києва заяв/клопотань/скарг відносно арбітражного керуючого Демчана О.І. у скарзі вих. № 02-152/45 від 25.11.2025 року.

- зобов`язати арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича вибачитись у мене при свідках за приниження моєї честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, та письмово надіслати ці вибачення на адресу Міністерства юстиції України та до Національної асоціації арбітражних керуючих України;

- зобов`язати фізичну особу - підприємця, арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича спростувати поширену відносно арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни недостовірну інформацію, шляхом надіслання Демчаном Олександром Івановичем до Господарського суду міста Києва, до Міністерства юстиції України та до Національної асоціації арбітражних керуючих України, письмового спростування щодо поширеної ним неправдивої/ недостовірної інформації відносно арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни;

- визнати, що фізична особа - підприємець, арбітражний керуючий Демчана Олександра Івановича наніс моральну шкоду та матеріальну шкоду фізичній особі - підприємцю, арбітражному керуючому Жураковській Людмилі Валеріївні розповсюдженням недостовірної інформації проти неї;

- визнати, що Відповідач 2 - Рада арбітражних керуючих міста Києва незаконно, у порушення пункту 23 Порядку контролю Національною асоціацією арбітражних керуючих за діяльністю арбітражних керуючих неправомірно розмістила у мережі інтернет інформацію щодо «Старт перевірки діяльності арбітражної керуючої Жураковської Л. В. - сформовано комісію.», чим принизила честь, гідність і ділову репутацію фізичної особи - підприємця, арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни;

- визнати, що Відповідач 2 - Рада арбітражних керуючих міста Києва порушила вимоги пунктів 9, 11.7, 22, 23, 25, 28 Порядку контролю Національною асоціацією арбітражних керуючих за діяльністю арбітражних керуючих та створила Комісію з перевірки діяльності арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни на предмет дотримання нею Кодексу професійної етики арбітражного керуючого з числа членів Ради, які є зацікавленими та упередженими особами та друзями скаржника арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича метою якого було приниженням моєї честі, гідності і ділової репутації;

- визнати дії Відповідача 2 - Некомерційної професійної організації Відокремленого підрозділу Національної асоціації арбітражних керуючих України «Рада арбітражних керуючих міста Києва» незаконними.

При цьому, зі змісту позовної заяви вбачається, що Демчан Олександр Іванович визначений як представник позивача, а не відповідач, але до вказаної особи у прохальній частині позову викладено позовні вимоги.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.12.2025 вказану позовну заяву передано на розгляд судді Чеберяку П.П. у межах справи про банкрутство №44/184-б.

18.12.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла уточнена позовна заява Жураковської Людмили Валеріївни до до відповідача 1 Демчана Олександра Івановича, відповідача 2 НЕКОМЕРЦІЙНОЇ ПРОФЕСІЙНЛЇ ОРГАНІЗАЦІЇ «НАЦІОНАЛЬНА АСОЦІАЦІЯ АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ УКРАЇНИ», до відповідача 3 Національної асоціації арбітражних керуючих України «РАДА АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ МІСТА КИЄВА», в якій позивач просить суд:

- визнати недостовірною та такою, що порушує права Фізичної особи - підприємця, арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену службовою особою, ліквідатором та керівником ТОВ «Інноваційні технології 2005», Фізичною особою - підприємцем, арбітражним керуючим Демчаном Олександром Івановичем: у Поточному звіті вих. № 02-152/36 від 10.11.2025 ліквідатора ТОВ «Інноваційні технології 2005» за жовтень 2025, інформацією щодо бездіяльності арбітражного керуючого Жураковської Л.В. під час виконання повноважень ліквідатора ТОВ «Інноваційні технології 2005» за період з 05.12.2022 по т/ч направленою до Міністерства юстиції України у скарзі вих. № 02- 152/25 від 22.10.2025 року, та до Національної асоціації арбітражних керуючих України щодо порушення арбітражним керуючим Жураковською Л.В. норм професійної етики за надсилання до Господарського суду міста Києва заяв/клопотань/скарг відносно арбітражного керуючого Демчана О.І. у скарзі вих. № 02-152/45 від 25.11.2025 року;

- зобов`язати Відповідача 1: службову особу - ліквідатора та керівника ТОВ «Інноваційні технології 2005», Фізичну особу - підприємця, арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича вибачитись у мене при свідках за приниження моєї честі та гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, та письмово надіслати ці вибачення на адресу Міністерства юстиції України та до Національної асоціації арбітражних керуючих України;

- зобов`язати Відповідача 1: службову особу - ліквідатора та керівника ТОВ «Інноваційні технології 2005», Фізичну особу - підприємця, арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича спростувати поширену відносно арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни недостовірну інформацію, шляхом надіслання Демчаном Олександром Івановичем до Господарського суду міста Києва, до Міністерства юстиції України та до Національної асоціації арбітражних керуючих України, письмового спростування щодо поширеної ним неправдивої/недостовірної інформації відносно арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни;

- визнати, що Відповідача 1: службова особа - ліквідатор та керівник ТОВ «Інноваційні технології 2005», Фізична особа - підприємець, арбітражний керуючий Демчан Олександр Іванович наніс моральну та матеріальну шкоду Фізичній особі - підприємцю, арбітражному керуючому Жураковській Людмилі Валеріївні розповсюдженням недостовірної інформації проти неї.

- визнати, дії Відповідач 2 - Національної асоціації арбітражних керуючих України та Третьої особи - співвідповідача Відокремленого підрозділу Національної асоціації арбітражних керуючих України «Рада арбітражних керуючих міста Києва» - протиправними, як такі що порушили вимоги пунктів 9, 11.7, 20, 22, 23, 25, 28 Порядку контролю Національною асоціацією арбітражних керуючих за діяльністю арбітражних керуючих.

- визнати, що Відповідач 2 - Національна асоціація арбітражних керуючих України та Третя особа - співвідповідач Відокремлений підрозділ Національної асоціації арбітражних керуючих України «Рада арбітражних керуючих міста Києва» у порушення пункту 23 Порядку контролю Національною асоціацією арбітражних керуючих за діяльністю арбітражних керуючих неправомірно розмістила у публічному чаті Телеграмм НААКУ РАДА АК КИЄВА, у мережі інтернет інформацію щодо «Старт перевірки діяльності арбітражної керуючої Жураковської Л.В. - сформовано комісію.», використовували цю інформацію, як засіб тиску на арбітражного керуючого Жураковську Л.В., чим принизила честь, гідність і ділову репутацію Фізичної особи - підприємця, арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни.

- визнати Комісію з перевірки діяльності арбітражного керуючого Жураковської Людмили Валеріївни на предмет дотримання нею Кодексу професійної етики арбітражного керуючого такою, що створена Відповідачем 2 - Національною асоціацією арбітражних керуючих України та Третьою особою - співвідповідачем Відокремленим підрозділом Національної асоціації арбітражних керуючих України «Рада арбітражних керуючих міста Києва» зацікавленими та упередженими особами та друзями скаржника арбітражного керуючого Демчана Олександра Івановича, метою якого було приниженням моєї честі, гідності і ділової репутації.

Ухвалою від 22.12.2025 задоволено самовідвід судді Чеберяка П.П. від розгляду №44/484-б (910/15653/25), матеріали справи передано для здійснення повторного автоматизованого розподілу.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи, остання передана на розгляд судді Князькову В.В.

Розглянувши матеріали позовної заяви та уточненої позовної заяви Жураковської Людмили Валеріївни суд дійшов висновку щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження. При цьому, суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 4 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування.

Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22.12.2009 у справі "Безимянная проти Росії" (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що "погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту".

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Справи, віднесені до юрисдикції господарських судів, визначено у статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Підвідомчість визначається як коло справ, віднесених до розгляду і вирішення господарських судів у силу прямої вказівки закону. Підвідомчість визначає також властивості (характер) спірних правовідносин, у силу яких їх вирішення віднесене до компетенції господарського суду.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

В основу визначення підвідомчості покладено два критерії: суб`єктний склад правовідносин і характер діяльності суб`єктів (характер спірного правовідношення).

Відповідно до першого критерію господарський суд вирішує господарські спори, що виникають між підприємствами, організаціями (юридичними особами), а також громадянами - суб`єктами підприємницької діяльності, а у випадках, передбачених чинним законодавством, може вирішувати спори і розглядати справи за участю державних та інших органів, а також громадян, які не є суб`єктами підприємницької діяльності.

Підвідомчість справ загальним і господарським судам визначається законодавством. Критеріями розмежування справ цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Умовами відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Перелік категорій справ, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, визначено у статті 20 Господарського процесуального кодексу України.

Подання позовної заяви за правилами Господарського процесуального кодексу України означає, що позовна заява повинна бути подана за правилами предметної та суб`єктної юрисдикції справ відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України.

Спір не підлягає вирішенню в господарських судах України, якщо: спір не є підвідомчим господарському суду, тобто предмет спору не охоплюється статтею 20 Господарського процесуального кодексу України; спір за предметною ознакою підвідомчий господарському суду, але одна зі сторін не може бути учасником господарського процесу, а її право чи інтерес не підлягають судовому захисту у господарському суді.

Так, частиною 1 статті 20 Господарського процесуального кодексу України передбачалося, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Виходячи з викладених норм, спір підвідомчий господарському суду, якщо склад його учасників відповідає нормам ст. ст. 4, 45 Господарського процесуального кодексу України, а спірне правовідношення носить господарський характер.

Вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 Господарського кодексу України.

За змістом частин першої - третьої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, яка здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участю або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №910/8729/18 визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі №646/6644/17 зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Наведене свідчить про те, що з одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Як вбачається з поданої позовної заяви, спір виник між Жураковською Людмилою Валеріївною та Демчаном Олександром Івановичем (відповідач 1), які, в свою чергу, являються арбітражними керуючими.

Відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1 Кодексу України з процедур банкрутств арбітражний керуючий - фізична особа, яка отримала відповідне свідоцтво та інформація про яку внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України;

Проте, статус фізичної особи - підприємця це юридичний статус, який засвідчує право особи на заняття підприємницькою діяльністю, а саме: самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Також, необхідно зазначити, що відповідно до частини 1 статті 30 Кодексу України з процедур банкрутств арбітражний керуючий виконує повноваження за грошову винагороду, грошова винагорода арбітражного керуючого складається з основної та додаткової грошових винагород.

Таким чином, арбітражний керуючий - це фізична особа, яка отримала відповідне свідоцтво та інформація про яку внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України, яка отримує за виконання своїх повноважень грошову винагороду, а не фізична особа-підприємець, яка здійснює підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку.

У даному випадку правовідносини сторін не мають ознак господарсько-правових, зокрема, корпоративних, а тому даний спір не підлягає вирішенню господарським судом.

Відповідно до положень ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, як за суб`єктним складом, так і виходячи зі змісту спірних правовідносин спір між сторонами не є спором двох суб`єктів господарювання, а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а не господарського.

Одночасно, щодо позовних вимог до відповідачів 2 та 3 суд вважає за доцільне звернутись до визначення саме предмету спору для розмежування юрисдикції.

В контексті означеного, суд звертає увагу на те, що предметом спірних правовідносин між позивачем та НЕКОМЕРЦІЙНОЮ ПРОФЕСІЙНОЮ ОРГАНІЗАЦІЄЮ «НАЦІОНАЛЬНА АСОЦІАЦІЯ АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ УКРАЇНИ» та Національною асоціацією арбітражних керуючих України «РАДА АРБІТРАЖНИХ КЕРУЮЧИХ МІСТА КИЄВА» є правовідносини контролю за діяльністю арбітражних керуючих.

Згідно приписів ч.1 ст.20 Кодексу України з процедур банкрутства контроль за діяльністю арбітражних керуючих здійснюється державним органом з питань банкрутства та саморегулівною організацією арбітражних керуючих.

У ч.6 вказаної статті вказано, що саморегулівна організація арбітражних керуючих має право за зверненням учасника справи про банкрутство або за власною ініціативою здійснити перевірку діяльності арбітражного керуючого на предмет дотримання ним:

1) статуту саморегулівної організації арбітражних керуючих;

2) Кодексу професійної етики арбітражного керуючого;

3) рішень саморегулівної організації арбітражних керуючих, пов`язаних із діяльністю арбітражних керуючих.

Перевірка саморегулівною організацією арбітражних керуючих діяльності арбітражного керуючого здійснюється в порядку, передбаченому частиною третьою цієї статті.

У статті 32 Кодексу України з процедур банкрутства вказано, що саморегулівна організація арбітражних керуючих є некомерційною професійною організацією, що об`єднує всіх арбітражних керуючих та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань самоврядування арбітражних керуючих. Саморегулівна організація арбітражних керуючих є юридичною особою та діє через організаційні форми самоврядування арбітражних керуючих, передбачені цим Кодексом.

Арбітражний керуючий стає членом саморегулівної організації арбітражних керуючих з дня внесення інформації про нього до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України.

Арбітражний керуючий зобов`язаний сплачувати членські внески саморегулівної організації арбітражних керуючих.

Установлення органами самоврядування арбітражних керуючих інших обов`язкових внесків, не передбачених цим Кодексом, забороняється.

Органами саморегулівної організації арбітражних керуючих є:

1) з`їзд арбітражних керуючих регіону;

2) рада арбітражних керуючих регіону;

3) голова ради арбітражних керуючих регіону;

4) Рада арбітражних керуючих України;

5) Голова Ради арбітражних керуючих України;

6) з`їзд арбітражних керуючих України;

7) ревізійна комісія.

У статті 33 Кодексу України з процедур банкрутства вказано, що саморегулівна організація арбітражних керуючих: 1) здійснює в порядку, передбаченому цим Кодексом, контроль за діяльністю арбітражних керуючих щодо дотримання цього Кодексу, Кодексу професійної етики арбітражного керуючого та інших нормативно-правових актів; 2) бере участь у розробленні нормативно-правових актів та заходах з питань відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом; 3) представляє арбітражних керуючих у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форми власності, громадськими об`єднаннями та міжнародними організаціями; 4) захищає професійні права арбітражних керуючих; 5) забезпечує високий професійний рівень та розвиток професії арбітражних керуючих; 6) забезпечує престижність професії арбітражних керуючих; 7) організовує перевірку оприлюдненої інформації, що принижує честь і гідність, ділову репутацію арбітражних керуючих, у разі її недостовірності вживає заходів для її спростування; 8) надає консультації, а також готує методичні рекомендації з питань професійної етики арбітражних керуючих та застосування прогресивних практик; 9) здійснює інформування суспільства про практику та проблемні питання у процедурах відновлення платоспроможності; 10) здійснює інші повноваження відповідно до цього Кодексу.

Тобто, з системного аналізу змісту вказаних вище правових норм вбачається, що однією з функцій відповідачів 2 та 3 є саме функція контролю за діяльністю арбітражних керуючих, що фактично виходить за межі площини господарських правовідносин, а отже, спори, які виникають між арбітражними керуючими та органами їх самоврядування не підлягають вирішенню в господарських судах.

За таких обставин, враховуючи наведене у сукупності, виходячи з того, що з одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, з огляду на те, що чисельною практикою Верховного Суду впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін, суд дійшов висновку щодо відмови у відкритті провадження у справі за позовом Жураковської Людмили Валеріївни .

У даному випадку суд наголошує, що пункт 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В рішеннях Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України», від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України», зазначено, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг; оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб.

Тим не менш, обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Більш того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну ціль та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються та ціллю, якої прагнуть досягти (п. 31 рішення Європейського суду з прав людини від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»).

У даному випадку, господарський суд не вчиняє обмеження позивача у доступі до правосуддя, оскільки фактично не має права та можливості здійснити розгляд спору із порушенням предметної підсудності.

За таких обставин, керуючись ст. ст.20, 174, 175, 176, 235 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Відмовити Жураковській Людмилі Валеріївні у відкритті провадження у справі №44/184-б (910/15653/25).

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 06.01.2026.

Суддя В. В. Князьков