РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.01.2026Справа № 910/4783/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Мандриченка О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін,

справу № 910/4783/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврос констракшн";

до фізичної особи-підприємця Вдовенка Віталія Вікторовича;

про стягнення 307 095,93 грн.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Таврос констракшн" (далі також - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця Вдовенка Віталія Вікторовича (далі також - відповідач) 227 500,00 грн основного боргу, 61 738,74 грн інфляційних втрат та 17 857,19 грн трьох процентів річних.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем не було повернуто на користь позивача кошти, сплачені останнім в якості застави за орендоване приміщення згідно умов договору оренди № 2309 від 23.09.2021.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврос констракшн" залишено без руху, встановлено позивачу спосіб та строк для усунення недоліків позовної заяви.

23.04.2025 до суду від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 21.04.2025 та заява про зміну підстав позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 вирішено прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі № 910/4783/25, а справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Оскільки заяву про зміну підстав позову позивачем подано до відкриття провадження у справі, то суд, відкриваючи провадження у справі, прийняв позовну заяву до провадження з урахуванням зміни її підстав.

08.05.2025 від відповідача до господарського суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній визнав позовні вимоги у розмірі 49 566,08 грн, з яких неповернута сума застави - 21,68 грн, 3% річних за період з 16.10.2023 по 08.04.2025 у розмірі 10 097,26 грн та інфляційні нарахування за період з 16.10.2023 по 08.04.2025 у розмірі 39 447,14 грн.

03.06.2025 позивач подав до господарського суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача 30 912,00 грн основного боргу, 59 760,04 грн інфляційних втрат та 16 149,97 грн 3% річних.

Відповідно до ч. 3 ст. 46 Господарського процесуального кодексу України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Враховуючи вищезазначене, судом прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог та здійснюється розгляд справи з її врахуванням.

12.06.2025 відповідачем подано до господарського суду заперечення на розрахунок позивача у заяві про зменшення позовних вимог.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

23.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Таврос констракшн" (далі також - Орендар) та фізичною особою-підприємцем Вдовенком Віталієм Вікторовичем (далі також - Орендодавець) було укладено договір оренди № 2309, відповідно до п. 1.1. якого, Орендодавець передає, а Орендар приймає у тимчасове платне користування побутове приміщення в кількості 3 (три) шт., площею 17,5 кв.м. (7000 мм х 2500 мм х 2900 мм) - кожне побутове приміщення, та 1 (одна) шт., площею 15,0 кв.м. (6000мм х 2500 х 2900 мм). Разом 4 (чотири) шт. побутових приміщень (надалі - Об`єкт оренди), які будуть знаходитись за адресою: м. Київ, вул. Мазепи, 1. Вартість Об`єкту оренди складає 455 000,00 грн (чотириста п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок) з ПДВ (додаток 2).

Погоджена Сторонами заставна вартість майна, що передається в оренду складає 50% від його вартості, що визначена в п. 1.1. договору оренди і становить 227 500,00 грн (двісті двадцять сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок). Орендар передає в заставу грошові кошти до отримання приміщень в оренду, які повертаються йому після повернення приміщень з оренди. Орендодавець має право відрахувати із заставної суми коштів нараховані штрафні, санкції, збитки, завдані пошкодженням приміщення, якщо Орендар не відшкодує їх в добровільному порядку (п. 1.4. договору).

Доставку за адресою Орендаря та повернення за фактичною адресою Орендодавця на момент закінчення дії Договору здійснює Орендодавець (п. 2.1. договору).

Моментом повернення Орендарем та прийняття Орендодавцем Об`єкта оренди вважається дата підписання Акту здачі-приймання Об`єкта оренди, що складається представниками Сторін та підписується на момент фактичного отримання майна (п. 2.3. договору).

Доставку за адресою Орендаря та повернення за фактичною адресою Орендодавця на момент закінчення дії Договору здійснює Орендодавець (п. 2.1. договору).

Моментом повернення Орендарем та прийняття Орендодавцем Об`єкта оренди вважається дата підписання Акту здачі-приймання Об`єкта оренди, що складається представниками Сторін та підписується на момент фактичного отримання майна (п. 2.3. договору).

Пунктом 3.1. договору визначено, що строк дії цього Договору - 5 місяців з дати підписання договору, але договір діє в будь-якому разі до повного виконання Сторонами своїх обов`язків. Строк оренди розпочинається з дати передачі приміщення у користування за Актом прийому-передачі.

Відповідно до п. 4.3. договору, в редакції додаткового договору від 23.09.2021 до договору оренди №2309 від 23.09.2021 (додаток 3), оплата Орендарем проводиться наступним чином: а) до підписання акту прийому-передачі Об`єкта оренди здійснюється передплата орендної плати за перший та за останній місяці користування, за чотири побутових приміщення, що становить 33 600,00 грн (у т.ч. ПДВ 5 600,00 грн); б) до підписання акту прийому-передачі Об`єкта оренди сплачуються послуги з повернення чотирьох побутових приміщень за фактичною адресою Орендодавця (всього 4 рейси) в розмірі 12 000,00 грн (у т.ч. ПДВ 2 000,00 грн). Всього до сплати 45 600,00 грн з ПДВ;

в) в разі пролонгації дії цього договору, щомісячно не пізніше 23-го числа поточного місяця сплачувати орендну плату за наступний місяць в розмірі, вказаному в п.п. 4.1.

23 лютого 2022 року Сторонами укладено Додаткову угоду №1 до договору оренди №2309 від 23.09.2021 (додаток 8) відповідно до якої, зокрема:

1. Сторони домовились строк Договору оренди продовжити до 30 червня 2022 року (включно).

2. Сторони погодили Орендну плату за користування Об`єктом оренди в наступних розмірах:

2.1. за березень 2022 року у розмірі 16 800,00 грн (у т.ч. 2 800,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення.

2.1.1. оплата Орендарем за березень 2022 року не здійснюється, а зараховується Орендодавцем з передплати орендної плати за останній місяць користування, здійсненої Орендарем відповідно до пп. «а» п. 4.3. Договору.

2.2. за квітень 2022 року у розмірі 8 400,00 грн (у т.ч. 1 400,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення.

2.3. за травень 2022 року у розмірі 16 800,00 грн (у т.ч. 2 800,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення. 2.4. за червень 2022 року у розмірі 16 800,00 грн (у т.ч. 2 800,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення.

26 серпня 2022 року Орендарем було повернуто з оренди Орендодавцю побутові приміщення в кількості 4 (чотири) шт., що підтверджується підписаними Сторонами Актами здачі-приймання приміщення № 1, 2, 3, 4 від 26.08.2022.

Позивач вказує, що в порушення положень п. 1.4. договору після повернення приміщень з оренди відповідач не повернув грошові кошти у розмірі 227 500,00 грн, що були передані йому у заставу.

Позивач зазначає, що листом №б/н від 16.08.2023 повідомив відповідача щодо необхідності повернення заставних грошових коштів за Договором, а листом №42 від 04.10.2023 повторно повідомив щодо необхідності повернення заставних грошових коштів за договором, але відповіді на листи та/або коштів на розрахунковий рахунок не отримав, тому у січні 2025 року позивач звернувся до відповідача з претензією №64 від 20.12.2024 в якій повторно просив виконати свої зобов`язання за договором й повернути передані в заставу грошові кошти та заборгованість, а також компенсувати інфляційні втрати та три проценти річних, однак відповідач поштове відправлення з претензією не отримав та воно повернулося на адресу позивача у зв`язку із закінчення встановленого строку зберігання.

Таким чином, як вказує позивач, у відповідача наявна заборгованість з повернення 227 500,00 грн, що були передані йому в заставу, та крім того, на підставі п. 6.4 договору позивач має право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за користування його коштами.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує, що позивачем була перерахована відповідачу заставна вартість переданого в оренду майна у розмірі 227 500,00 грн, однак на даний час відповідачем заставна вартість майна була позивачу повернута у загальному розмірі 174 838,00 грн, а неповернутий позивачу залишок заставної вартості майна становив 52 662,00 грн .

Відповідач зазначає, що з доданих позивачем до позову Актів №№ 1, 2, 3, 4 здачі-приймання приміщення від 26.08.2022р. вбачається, що орендоване майно було повернуте позивачем з орендного користування 26.08.2022, а з доданих позивачем до позову платіжних доручень вбачається, що останній розрахунок за орендоване майно був здійснений позивачем платіжним дорученням № 539 від 04.08.2022 за червень 2022року, таким чином, позивачем не здійснено орендні платежі за липень 2022 року та майже за цілий серпень 2022 року у загальному розмірі 30 890,32 грн, а саме: за липень 2022 року - 16 800,00 грн; за серпень 2022року (з 01.08.2022 по 26.08.2022) - 14 090,32 грн., що розраховується наступним чином: 16800,00 грн. : 31 день х 26 днів = 14090,32 грн.

Крім того, як стверджує відповідач, орендоване майно було повернуте у пошкодженому стані, у зв`язку з чим сторонами договору був підписаний Акт надання послуг № 712 від 31.08.2022, в якому сторони визначили вартість робіт з відновлення пошкоджень орендованого майна у розмірі 21 750,00 грн.

А відтак, на думку відповідача, враховуючи, що у позивача виникла зустрічна заборгованість перед відповідачем у загальному розмірі 52 640,32 грн, а саме: з несплачених орендних платежів за липень та неповний серпень 2022 року у розмірі 30 890,32 грн та за пошкоджене орендоване майно у розмірі 21 750,00 грн, відповідачем на адресу позивача була надіслана заява № 01/05 від 05.05.2025 про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, який за своєю суттю є одностороннім правочином, та внаслідок проведеного якого, розмір заборгованості відповідача перед позивачем за неповернутою сумою застави становить 21,68 грн.

Також відповідач звертає увагу, що строк повернення заставних коштів договором оренди № 2309 від 23.09.2021 не визначений, то у даному випадку підлягає застосуванню ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України, а оскільки, відповідно до представленого позивачем опису вкладення до рекомендованої кореспонденції, вимога про повернення заставних грошових коштів за договором оренди № 2309 від 23.09.2021 була надіслана на адресу відповідача 08.10.2023, то зобов`язання по поверненню позивачу заставних коштів виникло у відповідача через 7 днів після дати відправки вимоги про повернення заставних коштів, а саме з 16.10.2023, а відтак, вірним періодом нарахування 3% річних та інфляційних нарахувань буде наступний період - з 16.10.2023 по 08.04.2025.

Таким чином, відповідач визнав позовні вимоги у розмірі 49 566,08 грн, з яких неповернута сума застави - 21,68 грн, 3% річних за період з 16.10.2023 по 08.04.2025 у розмірі 10 097,26 грн та інфляційні нарахування за період з 16.10.2023 по 08.04.2025 у розмірі 39 447,14 грн.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є, договори та інші правочини.

Так, згідно ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

Частиною 7 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Згідно ч. 1, 3 ст. 763 Цивільного кодексу України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Законом можуть бути встановлені максимальні граничні строки договору найму окремих видів майна.

Частинами 1, 4 ст. 286 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як встановлено ч. 1 с. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач, на виконання умов договору, сплатив заставну вартість майна, що передається в оренду у розмірі 227 500,00 грн та отримав 01 жовтня 2021 року від відповідача у користування Об`єкт оренди відповідно до Актів прийому-передачі приміщення № 1, 2, 3, 4.

Крім того, позивач у відповідності до умов договору в повному обсязі сплачував орендну плату та інші платежі передбачені договором, а саме: - 20.10.2021 у сумі 33 600,00 грн (за перший та останні місяць оренди, пп. «а» п. 4.3. Договору); - 04.11.2021 у сумі 227 500,00 грн (заставна вартість майна, п. 1.4. Договору); - 26.11.2021 у сумі 16 800,00 грн; - 05.01.2022 у сумі 16 800,00 грн; - 21.01.2022 у сумі 12 000,00 грн (послуги повернення майна, пп. «б» п. 4.3. Договору); - 25.01.2022 у сумі 16 800,00 грн; - 07.02.2022 у сумі 16 800,00 грн.

23 лютого 2022 року Сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору оренди №2309 від 23.09.2021 відповідно до якої, зокрема: 1. Сторони домовились Строк Договору оренди продовжити до 30 червня 2022 року (включно). 2. Сторони погодили Орендну плату за користування Об`єктом оренди в наступних розмірах: 2.1. за березень 2022 року у розмірі 16 800,00 грн (у т.ч. 2 800,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення. 2.1.1. оплата Орендарем за березень 2022 року не здійснюється, а зараховується Орендодавцем з передплати орендної плати за останній місяць користування, здійсненої Орендарем відповідно до пп. «а» п. 4.3. Договору. 2.2. за квітень 2022 року у розмірі 8 400,00 грн (у т.ч. 1 400,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення. 2.3. за травень 2022 року у розмірі 16 800,00 грн (у т.ч. 2 800,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення. 2.4. за червень 2022 року у розмірі 16 800,00 грн (у т.ч. 2 800,00 грн ПДВ) за 4 (чотири) побутових приміщення.

Після укладення додаткової угоди №1 до договору оренди №2309 від 23.09.2021 позивач здійснив наступні платежі для відповідача: 11.07.2022 у сумі 8 400,00 грн, 03.08.2022 у сумі 16 800,00 грн, 04.08.2022 у сумі 16 800,00 грн.

Проведення позивачем розрахунків за договором підтверджуєтеся платіжними дорученнями: №221 від 20.10.2021 на суму 33 600,00 грн, №318 від 04.11.2021 на суму 227 500,00 грн, №436 від 26.11.2021 на суму 16 800,00 грн, №1 від 05.01.2022 на суму 16 800,00 грн, №73 від 21.01.2022 на суму 12 000,00 грн, №86 від 25.01.2022 на суму 16 800,00 грн, №127 від 07.02.2022 на суму 16 800,00 грн, №454 від 11.07.2022 на суму 8 400,00 грн, №531 від 03.08.2022 на суму 16 800,00 грн, №539 від 04.08.2022 на суму 16 800,00 грн.

26 серпня 2022 року Орендарем було повернуто з оренди Орендодавцю побутові приміщення в кількості 4 (чотири) шт., що підтверджується підписаними Сторонами Актами здачі-приймання приміщення № 1, 2, 3, 4 від 26.08.2022.

Як передбачено п. 1.4. договору, погоджена Сторонами заставна вартість майна, що передається в оренду складає 50% від його вартості, що визначена в п. 1.1. договору оренди і становить 227 500,00 грн (двісті двадцять сім тисяч п`ятсот гривень 00 копійок). Орендар передає в заставу грошові кошти до отримання приміщень в оренду, які повертаються йому після повернення приміщень з оренди. Орендодавець має право відрахувати із заставної суми коштів нараховані штрафні, санкції, збитки, завдані пошкодженням приміщення, якщо Орендар не відшкодує їх в добровільному порядку (п. 1.4. договору).

Однак, в порушення положень п. 1.4. Договору після повернення приміщень з оренди відповідач не повернув позивачу грошові кошти у розмірі 227 500,00 грн, що були передані йому у заставу.

Вказані обставини визнаються відповідачем.

Відповідачем після відкриття провадження у справі №910/4783/25 сплачено на користь позивача заборгованість за договором оренди №2309 від 23.09.2021 на загальну суму 174 838,00 грн відповідно до платіжних інструкцій №37902 від 30.04.2025 на суму 70 000,00 грн, №37919 від 30.04.2025 на суму 37 500,00 грн, №37921 від 01.05.2025 на суму 67 338,00 грн.

Крім того, відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву до якого долучено Акт надання послуг №712 від 31.08.2022, згідно з яким відповідач здійснив ремонт побутових приміщень на загальну суму 21 750,00 грн.

Враховуючи загальну суму коштів, що відповідачем добровільно повернено, після відкриття провадження у справі №910/4783/25, кошти у розмірі 174 838,00 грн, а також надано акт надання послуг №712 від 31.08.2022 на загальну суму 21 750,00 грн, основна заборгованість відповідача за договором оренди №2309 від 23.09.2021 становить 30 912,00 грн.

Щодо зарахування однорідних зустрічних вимог суд вказує наступне.

За приписами ч. 1-3 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особам.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що "стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню".

Відповідно до ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.

Аналогічні положення закріплені також у ст. 601 ЦК України, згідно з якою зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Положеннями ч. 5 ст. 202 ЦК України визначено, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Таким чином, зважаючи на приписи статей 202 та 601 ЦК України, вбачається можливим встановити, що спірна заява відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.

Відтак, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: тобто, боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому.

Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.

Вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 ЦК України):

- бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим);

- бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо);

- строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22.01.2021 року по справі №910/11116/19 уточнив висновки наступним чином: безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 ЦК України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 ЦК України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем, 05.05.2025 направлено позивачеві заяву № 01/05 від 05.05.2025 про зарахування зустрічних однорідних грошових вимог, в якій відповідач вказував про наявність у нього перед позивачем заборгованості у розмірі 52 662,00 грн та про наявність у позивача перед відповідачем заборгованості у розмірі 52 640,32 грн, з яких 30 890,32 грн - несплачені орендні платежі та 21 750,00 грн за пошкоджене орендоване майно.

Вказана заява направлена позивачеві цінним листом з описом вкладення, що підтверджується описом вкладення в цінний лист та накладною від 05.05.2025.

Позивач проти вказано заяви заперечує та вказує, що строк оплати орендних платежів не настав, оскільки відповідачем не складено та не направлено позивачеві актів надання послуг за липень та неповний серпень 2022 року.

Однак, суд з вказаними твердженнями позивача погодитися не може, оскільки п 4.1. договору встановлено обов`язок орендаря сплачувати орендну плату що місячно, не пізніше 23 числа поточного місяця за наступний, на підставі наданого Орендодавцем рахунку-фактури.

Тобто, обов`язок позивача зі сплати орендних платежів виникає не з дати складання та направлення актів дання послуг.

При цьому суд вказує, що за умовами частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18.

Окрім того, Верховний Суд неодноразово наголошував (з урахуванням конкретних обставин справи) на необхідності врахування поведінки учасників спору з точку зору з її відповідності принципу добросовісності.

Так, Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зазначив, що добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується на давньоримській максимі "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини є принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно на них покладається.

Суд вказує, що за попередні періоди позивач здійснював орендну плату без виставлення актів надання послуг. Суд приходить до такого висновку, оскільки в матеріалах справи такі акти відсутні, сторонами не подавалися, у платіжних інструкціях посилання на них відсутні.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 910/11116/19 сформулював такий правовий висновок:

Безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором.

За дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним.

Заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог.

Наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.

Наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.

Суд також зазначає, що позивач не заперечує щодо самого розміру орендних платежів, а лише вказує, що строк виконання його зобов`язання є таким, що не настав.

Таким чином, суд приходить до висновку, що строк для виконання зобов`язання позивача зі сплати орендних платежів за липень та неповний серпень 2022 року є таким, що настав, а відтак, відповідно, однорідні зустрічні вимоги можуть бути зараховані.

З врахуванням того, що заборгованість відповідача перед позивачем складає 30 912,00 грн, а заборгованість позивача перед відповідачем складає 30 890,32 грн, то, шляхом зарахування однорідних зустрічних вимог, заборгованість відповідача перед позивачем складає 21,68 грн.

А відтак, позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості підлягають задоволенню у розмірі 21,68 грн.

Щодо строку виконання відповідачем свого зобов`язання з повернення з застави грошових коштів, суд вказує таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За змістом ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно з п. ч. 1 ст. 593 Цивільного кодексу України, право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

За приписами ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Умовами ст. 252 Цивільного кодексу України визначено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вказувалося судом, п. 1.4. визначено, що Орендар передає в заставу грошові кошти до отримання приміщень в оренду, які повертаються йому після повернення приміщень з оренди.

Тобто, з наведеного вбачається, що вказаним пунктом встановлено початком строку настання події, тобто повернення приміщень з оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 серпня 2022 року Орендарем було повернуто з оренди Орендодавцю побутові приміщення в кількості 4 (чотири) шт., що підтверджується підписаними Сторонами Актами здачі-приймання приміщення № 1, 2, 3, 4 від 26.08.2022.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

З урахуванням наведеного, суд вказує, що строк виконання відповідачем свого зобов`язання з повернення грошових коштів з застави настав з 27.08.2022, а утримання вказаних грошових коштів після 27.08.2022, без відсутньої на те підстави, суперечить принципам добросовісності, про які суд вказував вище.

Згідно з ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач є таким, що прострочив виконання свого грошового зобов`язання з 27.08.2022.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. (п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" №14 від 17.12.2013).

Відповідно до п. 3.1, 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Отже, у розумінні положень наведеної норми позивач як кредитор, вправі вимагати стягнення у судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом із тим, суд зазначає, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплату яких передбачено ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Крім того, необхідно враховувати, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то в такому випадку виключається застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України - стягнення інфляційних втрат за такий місяць.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду у справі № 924/312/18 від 13.02.2019, у справі № 910/5625/18 від 24.04.2019, у справі №910/21564/16 від 10.07.2019.

Здійснивши перерахунок 3 % річних та інфляційних втрат, з урахуванням умов договору, прострочення відповідачем сплати грошового зобов`язання та порядку розрахунків погодженого сторонами, господарський суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню, а саме, у розмірі 59 780,04 грн інфляційних втрат та 16 149,97 грн 3% річних за визначений позивачем період.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Як встановлено судом, відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення 49 566,08 грн.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як вбачається зі статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2025 року становить 3 028,00 грн.

Тобто, судовий збір за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється у не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а саме - 3 028,00 грн.

В той же час, згідно частини 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір", при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Таким чином, у даному випадку, судовий збір за подання позовної заяви в електронній формі не може бути менше 2 422,40 грн.

Суд вказує, що позовна заява подана позивачем в електронній формі.

Таким чином, оскільки судовий збір, який підлягав сплаті за заявлення позовної вимоги, яку визнав відповідач, складав 2 422,40 грн, суд приходить до висновку про повернення 50 % судового збору, що становить 1 211,20 грн, з державного бюджету на користь позивача.

У зв`язку з частковим задоволенням позову, судовий збір, у відповідності до ст. 129 ГПК України, який має бути покладений на відповідача, становить 860,92 грн.

Також суд вказує, що позивачем було подано до господарського суду заяву про зменшення позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду.

Як передбачено пунктом першим частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи наведене вище, господарський суд приходить до висновку про повернення з державного бюджету надміру сплаченого судового збору у розмірі 840,57 грн на користь позивача.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97 від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99 від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019 Верховного Суду по справах №910/13407/17 та №915/370/16.

З огляду на вищевикладене, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як законодавчо необґрунтовані та безпідставні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236 - 242, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Вдовенка Віталія Вікторовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврос констракшн" (03038, м. Київ, вул. Миколи Амосова, буд. 9, ідентифікаційний код 41438813) грошові кошти у розмірі 21 (двадцять одна) грн 68 коп., 3% річних у розмірі 16 149 (шістнадцять тисяч сто сорок дев`ять) грн 97 коп., інфляційні втрати у розмірі 59 780 (п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот вісімдесят) грн 04 коп. та судовий збір у розмірі 860 (вісімсот шістдесят) грн 92 коп.

3. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити повністю.

4. Повернути з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Таврос констракшн" (03038, м. Київ, вул. Миколи Амосова, буд. 9, ідентифікаційний код 41438813) 2 051 (дві тисячі п`ятдесят одну) грн 77 коп. сплаченого судового збору (оригінал платіжного доручення № 584 від 15.04.2025 міститься в матеріалах справи).

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду протягом 20 (двадцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.В. Мандриченко