ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" січня 2026 р.м. ХарківСправа № 922/3839/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

секретар судового засідання: Кісь В.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Точилін Микита Валерійович (в режимі відеоконференції)

відповідача: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

до: Концерну "Співдружність" (Україна, 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, ),

про припинення повноважень та трудових відносин та виключення із реєстру даних,-

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ:

На розгляд Господарського суду Харківської області через систему "Електронний Суд" надійшов позов ОСОБА_1 до Концерну "Співдружність" про припинення повноважень ОСОБА_1 як генерального директора Концерну "Співдружність" та трудових відносин між ОСОБА_1 та Концерном "Співдружність" з дати набрання рішенням суду законної сили, а також про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з розділу "Відомості про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи" відомостей про ОСОБА_1 як керівника Концерну "Співдружність".

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.10.2025 року справа № 922/3839/25 була передана на розгляд судді Юрченко В.С.

30.10.2025 суд позовну заяву залишив без руху з одночасним встановленням строку та способу усунення її недоліків.

04.11.2025 позивач скерував через систему "Електронний Суд" заяву про усунення недоліків (вх. № 25579).

10.11.2025, ухвалою господарського суду Харківської області прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі № 922/3839/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження. Почато у справі № 922/3839/25 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 01.12.2025.

01.12.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 15.12.2025.

15.12.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справи до судового розгляду по суті на 22.12.2025.

22.12.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено відкласти розгляд справи по суті на 05.01.2026.

В судовому засіданні 05.01.2026 представник позивача підтримав позов.

Представник Відповідача в судове засідання 05.01.2026 не з`явився.

Крім того, Відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позовній заяві також не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. Оскільки Відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).

Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/3839/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки Відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позові не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Згідно з частиною 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час проголошення повного рішення суду суд може оголосити лише його вступну та резолютивну частини та негайно вручити копії такого рішення учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, суд прийняв рішення, вступна та резолютивна частини якого були оголошені 05.01.2026.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

I.АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивач, як генеральний директор та керівник Концерну "Співдружність", звернувся до Голови Наглядової ради Концерну та до учасників Концерну із заявою про звільнення з посади та про скликання позачергового засідання Наглядової ради Концерну та загальних позачергових зборів учасників Концерну для вирішення питання про припинення трудових відносин.

Однак ані загальні позачергові збори учасників Концерну, ані позачергове засідання Наглядової ради Концерну не відбулось через неявку його учасників, у зв`язку з чим Позивач звернувся до суду із позовом про припинення його трудових відносин відносини з Відповідачем та виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості керівника відповідача, яким значиться позивач.

Позиція відповідача.

Відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

III. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Виклад обставин справи, встановлених судом.

15.07.2004 проведено установчі збори учасників Концерну "Співдружність", оформлене протоколом № 1 від 15.07.2004, відповідно до якого присутні учасники установчих зборів, а саме: Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Співдружність», Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Співдружність», Відкрите акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Курганський бройлер», Товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність-Агро», ухвалили створити Концерн "Співдружність" та затвердили його Статут.

Крім того, установчі збори учасників Концерну від 15.07.2004 ухвалили обрати ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , Позивач) Генеральним директором Концерну.

15.07.2004 за Наказом № 15/07-01 ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків Генерального директора Концерну.

Протоколом № 2 від 29.03.2005 загальних зборів учасників Концерну було вирішено затвердити Статут в новій редакції.

16.05.2005 було проведено державну реєстрацію змін до установчих документів Концерну, номер запису 1002024.

Згідно пунктів 2.1-2.5 та пункту 8 Статуту Концерну в новій редакції, статутний фонд у розмірі 11 500 грн розподілений між наступними учасниками Концерну:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «Співдружність», , розмір частки засновника (учасника): 3 000,00 грн, яка дорівнює 26,08 % відсотків голосів;

2. Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Співдружність», , розмір частки засновника (учасника): 1 500,00 грн, яка дорівнює 13,04 % відсотків голосів;

3. Відкрите акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Курганський бройлер», , розмір частки засновника (учасника): 4000,00 грн, яка дорівнює 34,80 % відсотків голосів;

4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність-Агро», , розмір частки засновника (учасника): 1 500,00 грн, що дорівнює 13,04 % відсотків голосів;

5. Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Кросс», , розмір частки засновника (учасника): 1 500,00 грн, що дорівнює 13,04 % відсотків голосів.

Згідно з пунктом 3.1. метою створення Концерну є представлення інтересів учасників та координація науково-технічного та виробничого розвитку підприємств учасників, централізоване управління діяльністю учасників, забезпечення захисту спільних інтересів, представництва учасників у державних те недержавних установах перед юридичними та фізичними особами в Україні та за кордоном.

Відповідно до пункту 6.1. Статуту Концерну органами управління Концерну є: вищий орган - загальні збори учасників Концерну; виконавчий орган - генеральний директор; наглядова рада Концерну.

Пунктом 6.2. Статуту Концерну передбачено, що вищим органом Концерну є загальні збори учасників Концерну (далі за текстом - збори учасників), що скликаються не рідше двох разів на рік. На зборах учасників можуть бути присутніми керівники учасників Концерну (без довіреності) або уповноважені особи (по пред`явленні відповідної довіреності) - представники учасників Концерну.

Згідно з пунктом 6.3. Статуту Концерну про проведення загальних зборів учасники повідомляються Генеральним Директором Концерну письмово, з зазначенням часу і місця проведення зборів та порядку денного, не менш як за 15 днів до скликання Зборів Учасників. Будь-хто з учасників Концерну вправі вимагати розгляду питання на Зборах Учасників за умови, що воно було доведено в письмовій формі до всіх учасників Концерну не пізніш як за 5 днів до дня проведення зборів. З питань, не включених до порядку денного, рішення можуть прийматися тільки за згодою всіх учасників присутніх на Зборах Учасників. Ведення протоколу загальних зборів організовує Голова Зборів Учасників.

Як передбачено пунктом 6.4. Статуту Концерну до виключної компетенції Зборів Учасників належить розгляд і прийняття рішень з таких питань, зокрема: визначення кількісного складу та обрання членів Наглядової ради.

Відповідно до пункту 6.7. Статуту Концерну позачергові збори учасників Концерну скликаються Генеральним директором Концерну: за ініціативою Генерального директора; на вимогу одного з учасників Концерну; на вимогу наглядової ради.

Згідно з пунктом 6.9. Статуту Концерну виконавчим органом Концерну є Генеральний директор, який здійснює керівництво поточною діяльністю Концерну.

Пунктом 6.10. Статуту передбачено, що Генеральний директор призначається на посаду строком на 5 років. Генеральним директором може бути обраний представник (керівник) учасника Концерну.

Відповідно до пункту 6.12. Статуту Концерну Наглядова рада є органом управління Концерну, що представляє інтереси учасників в перервах між зборами учасників і контролює діяльність Генерального директора Концерну.

Як закріплено пунктом 6.13. Статуту Концерну Наглядова рада призначається загальними зборами учасників строком на 5 років. До складу Наглядової ради можуть бути обраними учасники Концерну або треті особи. Роботою Наглядової ради Концерну керує голова Наглядової ради. За відсутності Голови Наглядової ради його функції виконує заступник голови Наглядової ради.

Відповідно до пункту 6.14. Статуту Концерну Наглядова рада в межах своєї компетенції, серед іншого: обирає та відкликає, переобирає Генерального директора Концерну відповідно до положень даного статуту. Виходячи з положень статуту Концерну, органом управління Концерну, який має право обирати, відкликати, переобирати Генерального директора є Наглядова рада, яка обирається Загальними зборами учасників Концерну.

Згідно інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, учасниками Концерну «Співдружність» є наступні юридичні особи:

1. Відкрите акціонерне товариство «Курганський бройлер», , розмір частки засновника (учасника): 4 000,00 грн, яка дорівнює 34,80 % відсотків голосів;

2. Товариство «Співдружність», , розмір частки засновника (учасника): 3000,00 грн;

3. Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Співдружність», , розмір частки засновника (учасника): 1 500,00 грн;

4. Товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність-Агро», , розмір частки засновника (учасника): 1 500,00 грн;

5. Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Кросс», , розмір частки засновника (учасника): 1 500,00 грн.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 є Керівником Концерну.

Крім того, як свідчать дані з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, Товариство з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер» () є правонаступником усіх учасників Концерну «Співдружність», окрім Товариства з обмеженою відповідальністю «Співдружність-Агро», , яке визнано банкрутом на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 14.06.2010 у справі № Б-24/14-09.

Водночас, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань та Єдиного реєстру боржників, відносно яких відкрито провадження у справі про банкрутство, Товариство з обмеженою відповідальністю «Курганський бройлер» визнано банкрутом і відносно нього відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Шимана Євгена Олександровича на підставі постанови Господарського суду м. Києва від 07.06.2023 № 910/15200/21.

Позивач надіслав на адресу учасника Концерну - ТОВ «Курганський бройлер» та його арбітражному керуючому Шиману Євгену Олександровичу, повідомлення про скликання за ініціативою Генерального Директора Концерну 08.09.2025 о 12:00 год за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, загальних позачергових зборів учасників Концерну «Співдружність» з наступним порядком денним:

про визначення кількісного складу та обрання членів Наглядової ради Концерну «Співдружність»;

про припинення повноваження генерального директора Концерну «Співдружність» та звільнення ОСОБА_1 з посади Генерального директора Концерну «Співдружність»;

про обрання нового Генерального директора Концерну «Співдружність»;

про проведення державної реєстрації змін до відомостей про Концерн «Співдружність», що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Вказане повідомлення про скликання загальних позачергових зборів учасників Концерну «Співдружність», Позивач відправив ТОВ «Курганський бройлер» за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення та фіскальним чеком від 08.08.2025, та арбітражному керуючому Шиману Євгену Олександровичу за адресою: Україна, 49000, місто Дніпро, вулиця Володимира Мономаха, будинок 7, офіс 311, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення та фіскальним чеком від 08.08.2025.

08.09.2025 об 12.00 учасник Концерну та/або його арбітражний керуючий не з`явились на загальні позачергові збори Концерну, які були скликані за ініціативою Генерального директора Концерну за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145.

У зв`язку з неявкою учасників Концерну на загальні позачергові збори 08.09.2025 об 12.00, які були скликані за ініціативою Генерального директора Концерну за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, ОСОБА_1 склав акт про те, що позачергові загальні збори Концерну не відбулись.

08.08.2025 ОСОБА_1 також звернувся до Голови Наглядової ради Концерну «Співдружність» із заявою про звільнення його з посади Генерального директора. Разом із заявою про звільнення, на адресу Голови Наглядової ради Концерну, Позивач надіслав повідомлення про скликання за ініціативою Генерального Директора Концерну 08.09.2025 о 14:00 год за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, позачергового засідання Наглядової ради з наступним порядком денним:

про припинення повноваження генерального директора Концерну «Співдружність» та звільнення ОСОБА_1 з посади Генерального директора Концерну «Співдружність»;

про обрання нового Генерального директора Концерну «Співдружність»;

про проведення державної реєстрації змін до відомостей про Концерн «Співдружність», що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Вказане повідомлення разом із заявою про звільнення з посади позивач відправив Голові Наглядової ради Концерну «Співдружність» за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення до цінного листа та фіскальним чеком від 08.09.2025.

08.09.2025 о 14:00 члени Наглядової Ради Концерну не з`явились на позачергове засідання Наглядової ради Концерну, яке було скликано за ініціативою Генерального директора Концерну за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145.

У зв`язку з неявкою членів Наглядової ради Концерну на позачергове засідання Наглядової ради 08.09.2025 об 14:00, яке було скликано за ініціативою Генерального директора Концерну за адресою: 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, ОСОБА_1 склав акт про те, що позачергове засідання Наглядової ради не відбулось.

Звертаючись до суду із позовом, Позивач зазначив, що бездіяльність Відповідача та його органів управління щодо вирішення питання про його звільнення з посади Генерального директора Концерну, свідчить про порушення його трудових прав, зокрема, його права бути звільненим із займаної посади за власним бажанням.

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.

Згідно із частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частинами 1, 3 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень частин 1, 2 та 6 статті 96-1 Цивільного кодексу України, права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та статуту товариства. Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи. Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

У відповідності до частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудових відносин одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацію загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду.

Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі №448/362/22 року від 14.06.2023 року.

Предметом спору у цій справі є визнання припиненими трудові відносини між Концерном "Співдружність" та ОСОБА_1 як генеральним директором Концерну "Співдружність" та виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з відомостей про юридичну особу Концерну "Співдружність" з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 як Керівника Концерну "Співдружність".

Слід зазначити, що суспільні відносини щодо діяльності об`єднань юридичних осіб (підприємств) до 28.08.2025 регулювалися положеннями Господарського кодексу України, а після Законом України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб».

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми Господарського кодексу України (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), враховуючи дату подання заяви про звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 118 ГК України об`єднанням підприємств є господарська організація, утворена у складі двох або більше підприємств з метою координації їх виробничої, наукової та іншої діяльності для вирішення спільних економічних та соціальних завдань.

Згідно з частини 3 статті 119 ГК України господарські об`єднання діють на основі установчого договору та/або статуту, який затверджується їх засновниками.

Як передбачено частиною 5 статті 120 ГК України концерном визнається статутне об`єднання підприємств, а також інших організацій, на основі їх фінансової залежності від одного або групи учасників об`єднання, з централізацією функцій науково-технічного і виробничого розвитку, інвестиційної, фінансової, зовнішньоекономічної та іншої діяльності. Учасники концерну наділяють його частиною своїх повноважень, у тому числі правом представляти їх інтереси у відносинах з органами влади, іншими підприємствами та організаціями. Учасники концерну не можуть бути одночасно учасниками іншого концерну.

З урахуванням вищезазначеного, Концерн є формою об`єднання юридичних осіб, яке керується у своїй діяльності положеннями Статуту або Установчого договору.

Як вбачається з матеріалів справи, Концерн "Співдружність" зареєстровано 30.09.2004, про що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб, підприємців та громадських формувань було вчинено запис № 0002024 та учасниками товариства є: Відкрите акціонерне товариство «Курганський бройлер», , Товариство «Співдружність», , Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий Дім «Співдружність», , Товариство з обмеженою відповідальністю «Співдружність-Агро», , Товариство з обмеженою відповідальністю «Голден Кросс», , а керівником Товариства є Позивач - ОСОБА_1 .

Враховуючи, що Концерн є юридичною особою, то суд застосовує до спірних правовідносин загальні положення про юридичну особу, які передбачені Цивільним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 122 ГК України господарські об`єднання мають вищі органи управління (загальні збори учасників) та утворюють виконавчі органи, передбачені статутом господарського об`єднання.

Відповідно до частин 1 та 4 статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства, якщо інше не встановлено законом. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства. Учасники товариства, що володіють не менш як десятьма відсотками голосів, можуть вимагати скликання загальних зборів. Якщо вимога учасників про скликання загальних зборів не виконана, ці учасники мають право самі скликати загальні збори.

Згідно пункту 6.1. Органами управління Концерну є Вищий орган - Загальні збори учасників Концерну, виконавчий орган - Генеральний директор та Наглядова рада Концерну.

Згідно пункту 6.2. Статуту Вищим органом Концерну є Загальні збори учасників Концерну, що скликаються не рідше двох разів на рік. Про проведення загальних зборів учасники повідомляються Генеральним Директором Концерну письмово, з зазначенням часу та місця проведення зборів та порядку денного, не меньше як за 15 днів до скликання зборів Учасників.

Як встановлено судом, пунктом 6.13. Статуту Концерну передбачено, що Наглядова рада призначається загальними зборами учасників строком на 5 років. До складу Наглядової ради можуть бути обраними учасники Концерну або треті особи. Роботою Наглядової ради Концерну керує голова Наглядової ради. За відсутності Голови Наглядової ради його функції виконує заступник голови Наглядової ради.

Відповідно до пункту 6.14. Статуту Концерну Наглядова рада в межах своєї компетенції, серед іншого: обирає та відкликає, переобирає Генерального директора Концерну відповідно до положень даного статуту. Виходячи з положень статуту Концерну, органом управління Концерну, який має право обирати, відкликати, переобирати Генерального директора є Наглядова рада, яка обирається Загальними зборами учасників Концерну.

Як встановлено судом, пунктом 6.13. Статуту Концерну передбачено, що Наглядова рада призначається загальними зборами учасників строком на 5 років. До складу Наглядової ради можуть бути обраними учасники Концерну або треті особи. Роботою Наглядової ради Концерну керує голова Наглядової ради. За відсутності Голови Наглядової ради його функції виконує заступник голови Наглядової ради.

Відповідно до пункту 6.14. Статуту Концерну Наглядова рада в межах своєї компетенції, серед іншого: обирає та відкликає, переобирає Генерального директора Концерну відповідно до положень даного статуту. Виходячи з положень статуту Концерну, органом управління Концерну, який має право обирати, відкликати, переобирати Генерального директора є Наглядова рада, яка обирається Загальними зборами учасників Концерну.

Отже, припинення повноважень Генерального директора Відповідача за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками, відрізняється від звільнення працівника з роботи на підставі положень Кодексу законів про працю України, та відбувається на підставі прийняття Наглядовою радою Концерну рішення про припинення повноважень Генерального директора Концерну, як-то передбачено пунктом 6.14. Статуту Концерну.

Тобто, наказ про звільнення директора з посади має видаватися на підставі рішення Наглядової ради Концерну, але при його ухваленні мають бути дотриманими права особи, яка звільняється, а також гарантії, що визначені трудовим законодавством України. Трудове законодавство має застосовуватися при оформленні наказу про звільнення керівника з посади на підставі статті 38 КЗпП України, зокрема, у відповідному наказі про звільнення.

Однак, передумовою для видання рішення Наглядової ради Концерну про звільнення Генерального директора Концерну з посади має бути рішення загальних зборів учасників Концерну про визначення складу та обрання членів Наглядової Ради Концерну «Співдружність».

Врахувавши вищезазначені норми Закону та Статуту, Позивач, як виконавчий орган Концерну, ініціював проведення загальних позачергових зборів учасників Концерну на 08.09.2025 о 12 годині 00 хвилин за адресою місця реєстрації Товариства, а саме: місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145.

З наявного в матеріалах справи повідомлення про скликання загальних позачергових зборів учасників Концерну вбачається, що Позивачем запропоновано включити до порядку денного загальних зборів учасників Концерну вирішення питання про припинення повноваження генерального директора Концерну «Співдружність» та звільнення ОСОБА_1 з посади Генерального директора Концерну «Співдружність» та про обрання нового Генерального директора Концерну «Співдружність».

Вказане повідомлення Позивач відправив ТОВ «Курганський бройлер» за адресою його реєстрації: Україна, 02094, місто Київ, вулиця Пожарського, будинок 3, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення та фіскальним чеком від 08.08.2025, та арбітражному керуючому Шиману Євгену Олександровичу за адресою: Україна, 49000, місто Дніпро, вулиця Володимира Мономаха, будинок 7, офіс 311, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення та фіскальним чеком від 08.08.2025.

Незважаючи на всі вчинені позивачем дії, спрямовані на ініціювання, організацію та проведення загальних зборів учасників Концерну, вказані збори не відбулися у зв`язку з неявкою учасників, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно з якими керівником Товариства визначається ОСОБА_1

Крім того, в матеріалах справи міститься акт від 08.09.2025, в якому Позивачем зафіксовано, що учасники Концерну не з`явились на позачергове засідання загальних зборів, у зв`язку з чим позачергові загальні збори Концерну не відбулись.

Також за матеріалами справи встановлено, що Позивачем було направлено заяву про звільнення Голові Наглядовій раді Концерну, а також повідомлення про скликання за ініціативою Генерального Директора Концерну та проведення з метою розгляду питання про припинення повноважень Генерального директора, вирішення питання про звільнення з посади Генерального директора та обрання на посаду іншої особи позачергового засідання Наглядової Ради 08.09.2025 о 14:00 за адресою місця реєстрації Товариства, а саме: місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145.

Однак, позачергове засідання Наглядової Ради Концерну проведено не було через неявку її членів, про що свідчить акт Позивача від 08.09.2025 про не проведення засідання Наглядової ради.

Незважаючи на всі вчинені позивачем дії, спрямовані на ініціювання, організацію та проведення загальних зборів учасників Концернцу, вказані збори не відбулися, як не відбулось і позачергове засідання Наглядової ради Концерну, що підтверджується наявними в матеріалах справи відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, згідно з якими керівником Концерну визначається ОСОБА_1

Така бездіяльність учасників Відповідача свідчить про порушення його трудових прав, зокрема, його права бути звільненим із займаної посади за власним бажанням.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 1, 3 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Суду не надано жодних доказів на підтвердження розгляду Відповідачем та Наглядовою радою Концерну заяви Позивача про його звільнення у встановленому порядку та прийняття з цього приводу рішення або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів чи фактів, що заперечують викладені Позивачем позовні вимоги.

Суд зазначає, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

У рішенні №1-рп/2010 від 12.01.2010 Конституційний Суд України також наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Наведені висновки підтримані Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, в постановах від 06.09.2023 у справі №127/27466/20, від 10.09.2019 у справі №921/36/18 та від 30.01.2019 у справі №145/1885/15-ц, де також виснувала, що хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини.

У той же час, відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За приписами статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Статтею 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи роботодавця або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу.

За частиною 1 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні.

За змістом статті 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника юридичної особи. По суті, керівник юридичної особи об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися статтею 38 КЗпП та ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням.

Частиною 4 статті 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.

Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту, зокрема у спосіб, передбачений частиною третьою 3 статті 99 Цивільного кодексу України, згідно з якою повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.

Відтак, аналізуючи вищевикладені приписи законодавства України керівник юридичної особи (Генеральний директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 року в справі № 758/1861/18.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Керівником Концерну "Співдружність" є ОСОБА_1 .

Зміст положень частини 3 статті 99 ЦК України надає право компетентному (уповноваженому) органу товариства усунути члена виконавчого органу від виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час з будь-яких підстав, що є специфічною дією носіїв корпоративних прав у відносинах з особою, якій вони довірили здійснювати управління товариством, і не може розглядатися в площині трудового права.

Таким чином, припинення повноважень одноособового виконавчого органу юридичної особи (об`єднання юридичних осіб) за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи на підставі положень Кодексу законів про працю України, та відбувається на підставі та в порядку визначеному Статутом.

Суд констатує, що Позивачем було дотримано необхідну процедуру для звільнення його з посади Генерального Директора Концерну, однак рішення уповноваженого органу Відповідача не було прийнято, тому, з урахуванням встановленого статтею 43 Конституції України принципу заборони примусової праці, така бездіяльність порушує права Позивача.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України), відтак дії учасників господарських правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення.

Приписами статті 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1 статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині 1 статті 11 Господарського процесуального кодексу України.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття "якість закону" означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (рішення Європейського суду з прав людини у справах "C.G. та інші проти Болгарії" ("C. G. and Others v. Bulgaria", заява №1365/07, § 39), "Олександр Волков проти України" ("Oleksandr Volkov v. Ukraine", заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Кантоні проти Франції" ("Cantoni v. France", заява № 17862/91, § 31-32), "Вєренцов проти України" ("Vyerentsov v. Ukraine", заява " № 20372/11, § 65)).

Частиною 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час "надмірний формалізм" може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Белеш та інші проти Чеської Республіки" (Beles and Others v. the Czech Republic, заява N 47273/99, § 50-51, 69); "Волчі проти Франції" (Walchli v. France, заява N 35787/03, § 29).

При цьому Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях "правової визначеності" та "належного здійснення правосуддя" як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах "Карт проти Туреччини" (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); "Ефстатіу та та інші проти Греції" (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); "Ешим проти Туреччини" (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

Із поданих доказів суд встановив, що реалізуючи своє конституційне право на свободу праці Позивач добросовісно виконав усі дії для свого звільнення, зокрема, написав заяву про звільнення, звернувся до учасників Концерну із повідомленням про скликання позачергових загальних зборів для обрання членів Наглядової Ради, звернувся до Голови Наглядової Ради Відповідача з повідомленням про скликання та проведення позачергового засідання для вирішення питання про його звільнення з посади Генерального директора.

Проте, станом на момент розгляду даної справи ані загальні позачергові збори учасників Концерну щодо обрання членів Наглядової Ради, ані позачергове засідання Наглядової Ради Відповідача щодо прийняття рішення про звільнення Позивача з посади Генерального директора за його власним бажанням на підставі його заяви, не проведено.

Наразі, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань досі містяться відомості про Позивача як Керівника Відповідача.

Відповідно до трудового законодавства України керівник Концерну (об`єднання юридичних осіб), як і будь-який інший працівник має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган про таке звільнення письмово за два тижні.

З матеріалів справи вбачається, що Відповідачем та його уповноваженими органами не вжито жодних заходів щодо розгляду питання про звільнення Позивача, так і самим Відповідачем не прийнято відповідного рішення, а відтак, за висновками суду, Відповідач допустив протиправну бездіяльність, оскільки не вчинив юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення Позивача з посади Генерального директора Концерну «Співдружність» та оформлення припинення трудових відносин, що свідчить про порушення вимог трудового та цивільного законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено статтею 43 Конституції України.

Судом констатується, що в даному випадку Позивач не має можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин у визначеному законодавством порядку, що порушує її право на працю, відтак підлягає захисту в судовому порядку.

В силу положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). Відповідно до приписів статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до вимог частини 2 статті 5 ГПК України, з урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між ОСОБА_1 та Концерном «Співдружність», ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як визнання припиненими трудових відносин між Позивачем та Відповідачем з дати набрання рішенням суду законної сили.

При цьому, суд наголошує, що неявка учасника Концерну та арбітражного керуючого на загальні позачергові збори для обрання членів Наглядової Ради , так і неявка членів Наглядової Ради на позачергове засідання для розгляду питання щодо звільнення Позивача, є прямим порушенням гарантованого йому Конституцією України права на працю та на припинення трудових відносин.

У даному випадку положення закону щодо попередження учасника (засновника) про бажання звільнитися за власним бажанням з боку учасника фактично нівелюється, а іншого порядку звільнення з ініціативи працівника (директора) чинне законодавство не передбачає, у той час як статтею 43 Конституції України використання примусової праці забороняється.

Матеріали справи не містять жодних доказів у розумінні статей 77-79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження розгляду по суті уповноваженим на звільнення директора органом Концерну заяви позивача про звільнення з посади Генерального директора відповідача за власним бажанням на підставі частини 1 статті 38 Кодексу законів про працю України, а також фактичного звільнення ОСОБА_1 з посади директора Концерну на підставі рішення Наглядової Ради Відповідача у передбачений чинним законодавством України строк і внесення змін до відомостей про наведену юридичну особу про зміну її керівника.

Зважаючи на викладене, а також враховуючи те, що Позивач у визначений чинним законодавством України строк повідомив Голову Наглядової Ради Концерну про своє волевиявлення на звільнення з посади Генерального директора Концерну за власним бажанням, однак ані Відповідач, ані його уповноважені органи не вчинили жодних дій на припинення означених трудових відносин з Позивачем, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що вимоги Позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.

З аналізу приписів частини 1 статті 25 вищевказаного Закону слідує, що державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

За змістом пункту 3 частини 5 статті 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» суб`єкт державної реєстрації не пізніше наступного робочого дня з дати отримання судового рішення, передбаченого пунктом 2 частини першої цієї статті, проводить відповідну реєстраційну дію шляхом внесення запису до Єдиного державного реєстру (крім випадків, передбачених пунктами 1 та 2 цієї частини).

Статтею 16 Цивільного кодексу України, положення якої кореспондуються з приписами статті 20 Господарського кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року в справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.07.2023 у справі № 920/1034/21 та від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам необхідно виходити з його ефективності. Це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу.

Наведене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 05.06.2018 у справі № 38/180/17, від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц та у постанові Верховного суду від 17.01.2024 у справі №904/9070/21.

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вищевказаний висновок послідовно заснований у постановах Верховного Суду від 16.04.2024 у справі № 927/238/22, від 20.03.2024 у справі № 826/10598/17 та від 13.03.2024 у справі № 910/12046/23.

За приписами частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З огляду на викладене, у зв`язку із прийняттям судом рішення щодо визнання припиненими трудових відносин Позивача з Відповідачем з дня набрання законної сили рішення суду, суд також дійшов висновку про задоволення вимоги Позивача про виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з розділу "Відомості про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи" відомостей про ОСОБА_1 як керівника Концерну "Співдружність".

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах

ІV СУДОВІ ВИТРАТИ.

Розподіл витрат на оплату судового збору.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження розміру ставки судового збору через подання позовної заяви позивачем в електронній формі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 43, 124, 129 Конституції України та ст. 2, 4, 20, 73, 74, 77, 86, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1.Позов задовольнити.

2.Припинити повноваження ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) як генерального директора Концерну «Співдружність» (Україна, 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, ) та трудові відносини між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Концерном «Співдружність» () з дати набрання рішенням суду законної сили.

3. Виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з розділу «Відомості про керівника юридичної особи, про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові (за наявності), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) як керівника Концерну «Співдружність» (Україна, 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, ).

4. Стягнути з Концерну «Співдружність» (Україна, 61172, Харківська область, місто Харків, вулиця Роганська, будинок 145, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрат зі сплати судового збору у розмірі 7 267,20 грн.

Видати наказ після набрання законної сили рішення суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "07" січня 2026 р.

СуддяВ.С. Юрченко