ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2026 р. Справа № 914/1989/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Орищин Г.В.

суддів Галушко Н.А.

Кравчук Н.М.

секретар судового засідання Хом`як Х.А.

розглянув апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського»

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025 (повне рішення складено 08.09.2025, суддя Король М.Р.)

у справі № 914/1989/25

за позовом Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»

до відповідача Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського»

про стягнення 392 132,22 грн

За участю представників:

від позивача не з`явився

від відповідача Свідунович Р.І. (в режимі відеоконференції)

Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» звернулось до Господарського суду Львівської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» про стягнення: 231 799,04 грн пені, 29 056,75 грн 3% річних та 131 276,43 грн інфляційних втрат. Стягнення зазначених сум заявлено за прострочення виконання зобов`язань за договором розподілу природного газу № 09420BRA6EPO16 від 01.01.2016, невиконання грошових зобов`язань за яким було встановлено рішенням Господарського суду Львівської області від 29.08.2024 у справі № 914/1278/24, що набрало законної сили.

Господарський суд Львівської області у рішенні від 03.09.2025 у цій справі ухвалив: - задоволити повністю позов Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»; - стягнути з Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» 231 799,04 грн пені, 29 056,75 грн 3% річних, 131 276,43 грн інфляційних втрат та 4 705,58 грн судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу, в якій просить суд: - скасувати повністю рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства Оператор газорозподільної системи Львівгаз; - зменшити розмір пені на 90% у випадку відмови Західним апеляційним господарським судом в скасуванні в повному обсязі рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025 у цій справі.

Зокрема, в апеляційній скарзі відповідач зазначив, що суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі, не перевірив належним чином наявність та обсяг повноважень представника позивача на підписання і подання позовної заяви. Позов підписано адвокатом на підставі довіреності, яка не містить посилання на договір про надання правничої допомоги, що є обов`язковою умовою здійснення адвокатської діяльності відповідно до закону.

Крім того, апелянт вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо правильності визначення розміру пені, оскільки при її нарахуванні позивачем порушено вимоги Закону щодо граничного шестимісячного строку нарахування штрафних санкцій; пеню було обчислено з прив`язкою до дати набрання законної сили судовим рішенням у іншій справі, тоді як перебіг строку її нарахування повинен починатися з дня, наступного за днем, коли відповідне грошове зобов`язання мало бути виконано відповідно до умов договору та положень статті 530 ЦК України.

Відмову суду першої інстанції у клопотанні про зменшення розміру пені на 90% апелянт вважає необґрунтованою, оскільки судом неправильно оцінено подані відповідачем докази його тяжкого фінансового становища та виняткових обставин справи. Матеріалами справи підтверджено збитковість діяльності підприємства, значну кредиторську заборгованість, повну зупинку виробництва внаслідок воєнного стану та відсутність у позивача будь-яких збитків, пов`язаних із простроченням виконання зобов`язання. За таких умов, на думку відповідача, нарахована пеня є явно неспівмірною наслідкам порушення зобов`язання та носить каральний, а не компенсаційний характер.

Скориставшись своїм правом, наданим ст. 263 ГПК України, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому висловив свої заперечення на доводи апелянта.

Зокрема, зазначив, що відповідач не заперечував проти обчислених позивачем сум у суді першої інстанції, не надав свого контррозрахунку та не подав доказів незгоди з обставинами, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Тому, відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України, відповідач позбавлений права заперечувати проти зазначених обставин під час розгляду справи по суті.

Вважає, що аргументи апелянта щодо тяжкого фінансового становища підприємства та підстав для зменшення пені на 90% не підтверджені жодними актуальними документами станом на 2025 рік. Суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання, керуючись оцінкою наданих доказів та з дотриманням принципу пропорційності штрафних санкцій.

Позивач критично оцінює доводи відповідача, який обґрунтовує неналежне виконання своїх договірних зобов`язань посиланням на зупинку виробництва та відсутність належних умов праці. Лист Торгово-промислової палати України, наданий відповідачем, не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору або зобов`язання, виконання яких стало неможливим у зв`язку із зазначеними обставинами. Відповідно до ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні», єдиним документом, що підтверджує наявність форс-мажорних обставин, є сертифікат про форс-мажорні обставини, який відповідачем надано не було.

Процесуальний хід розгляду апеляційної скарги відображено у відповідних ухвалах Західного апеляційного господарського суду; за клопотаннями відповідача розгляд справи відбувався в режимі відеоконференції з останнім.

В дане судове засідання на зв`язок з судом вийшов представник відповідача, який надав суду свої пояснення.

Заслухавши пояснення апелянта, розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, судова колегія встановила наступне:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.08.2024 у справі № 914/1278/24 задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «Львівгаз», стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» 1 644 029,50 грн заборгованості за надані послуги з розподілу природного газу за договором розподілу природного газу № 09420BRA6EP016 від 01.01.2016 за період з 28.02.2022 по 31.08.2023, а також 19 728,35 грн судового збору. Зазначене рішення набрало законної сили 11.11.2024.

Як вбачається з матеріалів справи, Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»» отримало наказ на примусове виконання рішення Господарського суду Львівської області від 29.08.2024 року у справі № 914/1278/24 та звернулося із зазначеним наказом до Самбірського відділу Державної виконавчої служби для примусового виконання.

З відповіді Самбірського ВДВС від 12.06.2025 року № 5201/26.11-40/47381 слідує, що на підставі вказаного рішення на користь Акціонерного товариства «Львівгаз» перераховано загальну суму 290 545,46 грн, що підтверджується платіжними інструкціями: № 9638 від 07.04.2025 на суму 19 728,35 грн (судовий збір), № 9639 від 07.04.2025 на суму 125 362,56 грн, та № 13319 від 15.05.2025 на суму 145 454,55 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором розподілу природного газу № 09420BRA6EPO16 від 01.01.2016, Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»» здійснило нарахування 231 799,04 грн пені за період з 12.11.2024 по 12.05.2025, 29 056,75 грн 3% річних за період з 12.11.2024 по 26.06.2025 та 131 276,43 грн інфляційних втрат за період з 12.11.2024 по 31.05.2025, та звернулося до суду з позовом про їх стягнення.

Перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Львівської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступних висновків:

За змістом ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права місцевим судом, які відповідно до ст.277 ГПК України є підставами для скасування або зміни судового рішення, відтак, в апеляційному порядку перевіряється правильність висновків суду першої інстанції виключно в оскаржуваній частині, а саме щодо стягнення розміру пені.

Згідно з ч.4 ст.75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення або відповідальності, тобто події, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків сторін.

Преюдиціальність полягає в обов`язковості для суду фактів, встановлених рішенням, що набрало законної сили, у попередній справі за участю тих самих сторін. Такі факти не підлягають повторному доведенню, оскільки їх істина вже встановлена, а повторне дослідження було б недоцільним і порушувало б принципи процесуальної економії. Преюдиціальне значення мають лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і викладені в мотивувальній частині рішення суду, та щодо яких встановлено суб`єктний склад спору (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.11.2023 у справі № 638/18026/19).

Таким чином, рішенням Господарського суду Львівської області від 29.08.2024 у справі № 914/1278/24 встановлено преюдиційні обставини у справі № 914/1989/25.

Після прийняття рішення у справі № 914/1278/24 відповідач заборгованості не сплатив, докази її погашення в матеріалах справи відсутні.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання.

Отже, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків. Тобто, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18.

З врахуванням приписів ст. 549 ЦК України та ст.1 ЗУ "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань", правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства).

Перевіривши поданий позивачем розрахунок пені з врахуванням суми часткової її оплати, дати виникнення прострочки оплати, а також погодженого сторонами в договорі порядку її нарахування за допомогою програми «Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій» платформи «LIGA:ZAKON» онлайн ресурсу «ІПС:LIGA360», колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про стягнення пені відповідає умовам договору, є обґрунтованою і підлягає до задоволення.

Стосовно доводів скаржника щодо безпідставної відмови місцевим господарським судом у задоволенні клопотання про зменшення пені, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне:

У клопотанні про зменшення пені відповідач посилався на складну фінансову ситуацію на підприємстві. Водночас, документи, які б підтверджували такі обставини станом на 2025 рік у матеріалах справи відсутні.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч.3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.

При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18, від 04.06.2019 у справі № 904/3551/18).

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч.3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду. У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями ч.3 ст. 551 ЦК України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку ст. ст. 86, 210, 237 ГПК України.

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22.

В даному випадку, вирішуючи питання зменшення пені, суд першої інстанції оцінив відповідні аргументи і докази сторін. Доказів наявності підстав для зменшення пені відповідачем не надано. Лист Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не є належним доказом існування форс-мажорних обставин, оскільки законом передбачено, що такі засвідчуються виключно сертифікатом про форс-мажорні обставини. Долучений відповідачем лист не містить ідентифікуючих ознак конкретного договору чи зобов`язання, виконання якого стало неможливим, та не може заміняти сертифікат, що є єдиним документом, який підтверджує наявність форс-мажору відповідно до ЗУ «Про торгово-промислові палати в Україні».

Суд першої інстанцій у даній справі реалізував свої дискреційні повноваження та, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини і подані докази в сукупності, обґрунтовано виснував про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру заявлених до стягнення сум штрафних санкцій з огляду на ненадання відповідачем належних, допустимих та достатніх доказів, що підтверджували б наявність обставин, які є підставою для реалізації судом права на зменшення розміру штрафних санкцій.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд не порушив приписів при вирішенні питання наявності підстав для зменшення розміру пені, а тому відхиляє доводи відповідача щодо неправильного застосування судом цих норм.

Щодо покликання апелянта на відсутність у представника позивача повноважень на підписання та подання до суду позовної заяви, колегія суддів звертає увагу на таке:

За змістом ст. 1 ГПК України, Господарський процесуальний кодекс України визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства в господарських судах.

Відповідно до ч.2 ст.162 ГПК України, позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача (ч.5 ст. 164 ГПК України).

Статтею 58 ГПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1), а ч. 2, 3, 4 встановлено хто і в яких спорах може бути законним представником.

Приписами статті 56 ГПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Верховний Суд неодноразово робив висновок, що відносини представництва виникають на підставі довіреності (постанова КГС ВС від 27.07.2018 у справі № 910/9224/17, постанови ВП ВС від 13.03.2018 у справі № 910/23346/16, від 21.03.2018 у справі № 916/3283/16, від 14.03.2018 у справі № 910/22324/16).

Враховуючи вимоги ч.1 ст.58 ГПК України та ч.3 ст.131-2 Конституції України, представником, який діє на підставі довіреності, може бути виключно адвокат (ухвали КГС ВС від 01.04.2020 у справі № 922/2733/19, від 31.03.2020 у справі № 910/7694/19), який на підтвердження своїх повноважень, у відповідності із п. 1 ч. 4 ст. 60 ГПК України, подає суду довіреність.

Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» подана до суду за підписом представника за довіреністю адвоката Ярослава Турчиняка. На підтвердження його повноважень до матеріалів заяви додано довіреність № ЛГ 80912-д-5024 від 25.12.2024, строк дії якої визначено до 31.12.2025.

З огляду на наведене, представник Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз»», адвокат Ярослав Турчиняк, діяв на підставі належно оформленої довіреності та мав повноваження підписувати та подавати до суду позовну заяву. Таким чином, доводи апелянта про відсутність у представника позивача відповідних повноважень є необґрунтованими.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, належно оцінив докази, обґрунтовано відхилив доводи відповідача і ухвалив рішення, яке відповідає нормам чинного законодавства та встановленим обставинам справи.

Арґументи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, не доводять порушення або неправильного застосування судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, а тому не можуть бути підставою для зміни чи скасування ухваленого у цій справі рішення.

Судові витрати, у відповідності до ст. 129 ГПК України, покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні вимог апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Вістовицький завод будівельної і художньої кераміки ім. Ю.С. Завадського» відмовити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 03.09.2025 у справі № 914/1989/25 залишити без змін.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню.

Справу повернути в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складено 16.01.2026.

Головуючий суддя Г.В. Орищин

суддя Н.А. Галушко

суддя Н.М. Кравчук