ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

05 січня 2026 року м. ТернопільСправа № 921/756/25
Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Шумського І.П.

розглянув заяву б/н від 29.11.2025 (вх. № 28 від 02.01.2025) Лановецького районного споживчого товариства про забезпечення позову

у справі

за позовом Лановецького районного споживчого товариства (47400, м. Ланівці, вул. Грушевського, 2)

до відповідача Лановецької міської ради (47402, м. Ланівці, вул. Незалежності, 34)

про визнання недійсними рішень.

ВСТАНОВИВ:

16.12.2025 (згідно з датою оформлення АТ «Укрпошта» поштового відправлення) Лановецьке районне споживче товариство звернулось до Господарського суду Тернопільської області із позовною заявою б/н від 16.12.2025 (вх. №859 від 17.12.2025) до відповідача Лановецької міської ради про визнання недійсними:

- рішення Лановецької міської ради №4293 від 24.09.2025 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:1352;

- рішення Лановецької міської ради №4388 від 14.11.2025 Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:004:1352.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Лановецьке районне споживче товариство, на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ТР 21 від 17.02.1998, є постійним землекористувачем земельної ділянки площею 1,57 га для обслуговування території ринку.

19.06.2025 здійснено державну реєстрацію іншого речового права (права постійного користування) на цю земельну ділянку за позивачем.

Вказана земельна ділянка знаходиться за адресою: м. Ланівці, вул. Грушевського, 16.

18.09.2025 за позивачем зареєстровано право власності на три об`єкти нерухомого майна, які знаходяться за цією адресою.

10.09.2025 на адресу позивача надійшов лист відповідача з інформацією про ініціювання останнім припинення для позивача права постійного користування спірною земельною ділянкою площею 1,57 га, що знаходиться за адресою: м. Ланівці, вул. Грушевського, 16, з розглядом питання на засіданні постійної комісії міської ради через набуття іншими особами права власності на будівлі, які розташовані на цій земельній ділянці, посилаючись на п. «е» ч. 1 ст. 141 ЗК України.

Листом №94 від 19.09.2025 позивач надав відповідачу інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з інформацією про реєстрацію за ним права постійного користування на земельну ділянку за кадастровим номером :02:004:1352 та три об`єкти нерухомого майна за адресою: м. Ланівці, вул. Грушевського, 16.

22.09.2025 відбулось засідання постійної комісії міської ради з питань містобування, архітектури, агропромислового комплексу, земельних відносин та охорони природи, на якому розглядалось питання про припинення права постійного користування земельною ділянкою закадастровим номером :02:004:1352, оформлене протоколом №65.

Засідання комісії відбулось за участі представника позивача голови правління ЛановецькогоРайСТ.

Рішенням Лановецької міської ради №4293 від 24.09.2025 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:1352» припинено позивачу право постійного користування земельною ділянкою комунальної власності площею 1,5700 га за кадастровим номером :02:004:1352, у зв`язку з набуттям іншими особами права власності на будівлі, які розташовані на цій земельній ділянці.

Рішення №4293 від 24.09.2025 прийнято з урахуванням пропозиції постійної комісії, оформленої протоколом №65 від 22.09.2025.

Позивачем зазначено, що присутній під час проведення засідання комісії його представник зазначив, що Лановецьке РайСТ є власником приміщення магазину по вул.Грушевського, 16-А в м. Ланівці на підставі судового рішення, ухваленого Апеляційним судом Тернопільської області. Водночас, головним спеціалістом юридичного відділу міської ради Наталією Шевчук зазначено, що станом на дату проведення засідання, за даними державного реєстру речових прав на нерухоме майно власниками магазину є гр. Мудрак В.І. та гр. Ковальчук Л.О. по частці в кожного, а не Лановецьке РайСТ.

На виконання судового рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 10.03.2011, Лановецьке РайСТ провело державну реєстрацію права власності на приміщення магазину по вул. Грушевського, 16-А в м. Ланівці та скасовано реєстрацію попередніх власників - гр. ОСОБА_1 та Ковальчук Л.О.

Позивачем стверджено, що у згаданому судовому рішенні йдеться про адресу: вул. Грушевського, 16-А, м. Ланівці. Ця адреса не відповідає місцезнаходженню спірної земельної ділянки, адресою якої є: м. Ланівці, вул. Грушевського, 16.

Невідповідність адреси майна стосується і іншої особи - гр. ОСОБА_2 вул. Грушевського, 16-Б, м. Ланівці, проте і це зазначено підставою для скасування права постійного користування позивача.

Стверджуючи, що право власності ЛановецькогоРайСТ підтверджено відомостями з Державного реєстру речових на нерухоме майно, а інформація про колишніх власників спростовується, комісія все ж таки вирішила рекомендувати міському голові винести на чергове пленарне засідання сесії міської ради проект оскаржуваного рішення і рішенням Лановецької міської ради №4293 від 24.09.2025 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:1352» припиненоЛановецькому районному споживчому товариству право постійного користування земельною ділянкою.

Надалі, 14.11.2025 Лановецькою міською радою прийнято рішення №4388 «Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером 6:02:04:1352».

Лановецьким районним споживчим товариством стверджено, що прийняті рішення про скасування права постійного користування земельною ділянкою та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу цієї земельної ділянки порушують його права, як належного землекористувача земельної ділянки, призначеної для обслуговування належних йому на праві власності будівель ринку.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2025, позовну заяву передано на розгляд судді Шумському І.П.

Ухвалою суду від 19.12.2025 позовну заяву у даній справі було залишено без руху, на підставі ст. 174 ГПК України, у зв`язку з недотриманням заявником вимог ст. 162 ГПК України при її подачі до суду.

02.01.2026 Лановецьким районним споживчим товариством подано заяву б/н від 29.12.2025 (вх. №36), за результатом розгляду якої ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05.01.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №921/756/25 за правилами загального позовного провадження.

02.01.2026 засобами поштового зв`язку від Лановецького районного споживчого товариства надійшла заява б/н від 29.11.2025 (вх. №28) про забезпечення позову, шляхом заборони Лановецькій міській раді вчиняти будь-які дії на виконання:

- рішення Лановецької міської ради №4293 від 24.09.2025 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:1352;

- рішення Лановецької міської ради №4388 від 14.11.2025 Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:004:1352.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідачем виконано пункт 2 оскаржуваного рішення №4293 від 24.09.2025 і проведено державну реєстрацію припинення права постійного користування земельною ділянкою, яка належить на праві постійного користування позивачу. Лановецькою міською радою листами від 15.10.2025 зобов`язано фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оформити право землекористування. Оскільки зі сторони відповідача вчинено дії, направлені на примусове позбавлення права позивача на земельну ділянку і вчиняються дії щодо передачі цього права іншим особам, Лановецьке районне споживче товариство просить задоволити заяву про забезпечення позову.

Частиною 1 статті 138 ГПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Частиною 1 статті 140 ГПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Керуючись ч.1 ст. 140 ГПК України та з метою дотримання процесуальних строків розгляду заяви про забезпечення позову, суд дійшов висновку про можливість розгляду вказаної вище заяви без повідомлення учасників справи.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, суд вбачає підстави для її задоволення, з огляду на таке.

Інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків від відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Цей інститут є гарантією захисту та відновлення прав осіб, а отже, елементом правосуддя.

Законодавець закріпив інститут забезпечення позову у главі 10 розділу ГПК України (статті 136 - 146 цього Кодексу).

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначені статтею 136 ГПК України, згідно з якою господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч.1 ст.137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (ст. 137 ГПК України).

Отже, забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (аналогічний висновок міститься у п. 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо.

При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 4 ст. 137 ГПК України).

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Обрання належного, відповідного предмету спору, заходу забезпечення позову сприяє дотриманню принципу співвіднесення виду заходу до забезпечення позову з заявленими позивачем вимогами, що зрештою дає змогу досягти збалансованості інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

З положень пункту 4 частини 1 статті 139 ГПК України слідує, що особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обгрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Згідно з ст. 79 ГПК України, наявність обставин, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, в разі задоволення позову.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" наголошено, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. При цьому, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії", поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Оскільки предметом спору у даній справі є вимога немайнового характеру, у цьому випадку, насамперед, має бути досліджено наявність такої підстави вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

При цьому, у немайнових спорах у випадку ствердної відповіді на це питання, встановленню підлягають обставини щодо того чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Наведена правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18, а також у постановах Верховного Суду 16.10.2019 у справі №904/2285/19, від 16.03.2020 у справі №916/3245/19 та від 14.04.2021 у справі №910/11177/20.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що пункт 1 статті 6 Конвенції забезпечує всім "право на суд", яке охоплює право на виконання остаточного рішення, ухваленого будь-яким судом. ЄСПЛ в контексті права на виконання остаточного рішення зауважує, що метою заходу забезпечення є підтримання statusquo, поки суд не визначиться щодо виправданості цього заходу. Крім того, тимчасовий захід спрямований на те, щоб протягом судового розгляду щодо суті спору суд залишався в змозі розглянути позов заявника за звичайною процедурою. ЄСПЛ також звернув увагу на те, що тимчасові забезпечувальні заходи мають на меті забезпечити протягом розгляду продовження існування стану, який є предметом спору (§§ 60, 61 рішення від 13.01.2011 у справі "Кюблер проти Німеччини", заява № 32715/06). Отже, заходи забезпечення позову, без застосування яких існує ризик такої зміни обставин, внаслідок якої подальше ухвалення остаточного рішення суду на користь позивача вже не призведе до захисту прав або інтересів позивача, по який він звертався до суду, слід розглядати як такі, що охоплені "правом на суд".

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 у справі №914/970/18, від 10.11.2020 у справі №910/1200/20).

З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 13.09.2023 у справі №910/11678/22).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 74 ГПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 73 ГПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд констатує, що в даному випадку позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру.

Судове рішення у разі задоволення таких вимог не вимагатиме примусового виконання. Тому, в даному випадку застосовуватися та досліджуватися повинна така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

В таких немайнових спорах має досліджуватися питання, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду (аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.08.2018 у справі № 910/1040/18).

У даній справі позовні вимоги спрямовані на захист прав позивача, як постійного землекористувача земельної ділянки за кадастровим номером :02:004:1352.

Відповідно до п. 34 ч.1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

В підтвердження викладених у позовній заяві та заяві про забезпечення позову у справі №921/756/25 обставин, позивачем, зокрема подано Інформаційну довідку № 432204457 від 20.06.2025, яка вказує про реєстрацію за ним іншого речового права - права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Матеріали справи також містять інформаційні довідки №№ 444201790, 444201052, 444202244 від 18.09.2025 та №456325187 від 12.12.2025, відповідно до яких за позивачем зареєстровано право власності за на три об`єкти нерухомого майна за адресою м. Ланівці, вул. Грушевського, 16 та один об`єкт нерухомого майна за адресою м. Ланівці, вул. Грушевського, 16-А.

Відповідно до матеріалів справи Лановецькою міською радою (відповідачем) 24.09.2025 прийнято рішення про припинення права постійного землекористування Лановецького РайСТ (позивача) спірною земельною ділянкою, а 14.11.2025 прийнято наступне рішення про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу цієї земельної ділянки.

Отримана на запит суду відповідь № 2202508 від 02.01.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вже не містить інформації про реєстрацію за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, шляхом поділу чи об єднання раніше сформованих земельних ділянок (ч. 2 ст. 79-1 ЗК України).

Земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі поділу або об`єднання земельних ділянок (ч.13 ст. 79-1 ЗК України).

Частиною 3 статті 79-1 ЗК України передбачено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Згідно з ч. 5 ст. 24 Закону України Про Державний земельний кадастр державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом 14 днів з дня реєстрації заяви перевіряє відповідність документів вимогам законодавства та за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Також, ст. 56 Закону України Про землеустрій вказано, що технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастрові плани земельних ділянок, які об`єднуються в одну земельну ділянку, або частини земельної ділянки, яка виділяється в окрему земельну ділянку; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) відомості про встановлені межові знаки на межі поділу; д) перелік обтяжень прав на земельну ділянку, обмежень на її використання та наявні земельні сервітути.

Враховуючи предмет і підстави позову, зміст наявних у матеріалах справи спірних рішень відповідача, суд, погоджуючись з доводами позивача, також зазначає, що такі дії відповідача несуть в собі реальну загрозу припинення існування спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, розпорядження якою стосується предмета даного позову, та формування в Державному земельному кадастрі нових земельних ділянок з присвоєнням їм окремих кадастрових номерів, з подальшою реєстрацією їх у реєстрі речових прав.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково (ч. 5 ст. 140 ГПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 140 ГПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

А відтак, виправданими, адекватними та співмірними заходами забезпечення позову є заборона Лановецькій міській раді приймати будь які дії (у т.ч. реєстраційні (не здійснюючи при цьому заміну заходу забезпечення позову без відповідної заяви сторони, що б суперечило приписам ст. 14, 136 ГПК України)) на виконання:

- рішення Лановецької міської ради №4293 від 24.09.2025 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:1352;

- рішення Лановецької міської ради №4388 від 14.11.2025 Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:004:1352.

Суд зазначає, що такі заходи відповідають заходам забезпечення позову, встановленим у ст. 137 ГПК України, та будуть спрямовані на забезпечення ефективного захисту прав позивача в обраний ним спосіб у разі задоволення цього позову.

Вказані заходи забезпечення позову не будуть мати своїм наслідком порушення закріплених в положеннях статті 1 Першого протоколу Конвенції прав відповідача на мирне володіння своїм майном.

З наведених підстав заява Лановецького РайСТ про забезпечення позову підлягає до задоволення.

Відповідно до частин 1, 4 статті 141 ГПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Питання застосування зустрічного забезпечення вирішується судом в ухвалі про забезпечення позову або в ухвалі про зустрічне забезпечення позову. Якщо клопотання про зустрічне забезпечення подане після застосування судом заходів забезпечення позову, питання зустрічного забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Заявником у поданій заяві не зазначається про зустрічне забезпечення.

За змістом диспозитивної норми статті 141 ГПК України пред`явлення особі, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, вимог забезпечити відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення), є правом, а не обов`язком господарського суду (наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.07.2018 по справі №916/2851/17 та від 26.11.2018 у справі №904/2925/18), так само як і питання зустрічного забезпечення може бути вирішено судом в ухвалі про зустрічне забезпечення позову, винесеній за результатами розгляду клопотання відповідача про зустрічне забезпечення, що відповідає принципу змагальності сторін, закріпленому статтею 13 цього Кодексу.

Відтак, у даному випадку не зазначення в даній ухвалі про вирішення питання зустрічного забезпечення не можна вважати процесуальним порушенням, оскільки з метою захисту своїх прав відповідач не позбавлений можливості звернутися з клопотанням про зустрічне забезпечення.

На підставі наведеного, керуючись стст 13,73-74,76-80,86,136-140, 234 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Заяву Лановецького районного споживчого товариства від 29.11.2025 (вх. № 28 від 02.01.2025) про забезпечення позову задоволити.

2. Заборонити Лановецькій міській раді приймати будь які дії (у т.ч. реєстраційні) на виконання:

- рішення Лановецької міської ради №4293 від 24.09.2025 Про припинення права постійного користування земельною ділянкою за кадастровим номером :02:004:1352;

- рішення Лановецької міської ради №4388 від 14.11.2025 Про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки комунальної власності за кадастровим номером :02:004:1352.

3. Стягувачем за даною ухвалою є Лановецьке районне споживче товариство (47400, м. Ланівці, вул. Грушевського, 2, ідентифікаційний код 01767301).

4. Боржником за даною ухвалою є Лановецька міська рада (47402, м. Ланівці, вул. Незалежності, 34, ідентифікаційний код 04396288).

5. Дана ухвала є виконавчим документом, який в порядку ч. 2 ст. 235 ГПК України, набирає законної сили з моменту її підписання суддею - 05.01.2026.

6. Строк пред`явлення даної ухвали до виконання складає три роки - до 06.01.2029 включно.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається в порядку та строки встановлені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію по справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Ухвалу складено 05.01.2026.

Суддя І.П. Шумський