ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" січня 2026 р. Справа № 924/1150/25

м. Хмельницький

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Виноградової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін матеріали справи

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Ромус - Поліграф"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Хауберт"

про стягнення 44103,88 грн

встановив: товариство з обмеженою відповідальністю "Ромус-Поліграф" звернулося до Господарського суду Хмельницької області з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Хауберт" 44103,88 грн, з яких: 43512,00 грн основної заборгованості, 200,27 грн 3% річних та 391,61 грн інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач стверджує про неналежне виконання відповідачем зобов`язань у договірних відносинах щодо поставки товару. Зазначає, що відповідачем, незважаючи на перерахування позивачем коштів за поставку товару, товар повністю не був поставлений, кошти за недопоставлений товар не повернуто. Як на правові підстави позову посилається, зокрема, на положення ст. ст. 525, 526, 530, 536, 610, 611, 612, 624, 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду від 24.11.2025 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі №924/1150/25 для її розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач відзиву на позов не надав, причини не повідомив, своїм процесуальним правом не скористався, хоча був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи. Ухвала суду від 24.11.2025 направлена відповідачу до його електронного кабінету, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа 25.11.2025.

З приводу наведеного судом враховуються положення ч. 6 ст. 242 ГПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 9 ст. 165, ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, справа розглядається за наявними матеріалами відповідно до приписів ч. 9 ст. 165 та ч. 2 ст. 178 ГПК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено таке.

Як зазначає позивач, між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Хауберт" виникли договірні правовідносини щодо поставки товару, за відсутності оформлення договору єдиним документом.

ТОВ "Хауберт" виставлено позивачу рахунки на оплату товару: №22 від 07.02.2024 на суму 75240,00 грн, №31 від 15.02.2024 на суму 69220,80 грн, №39 від 29.02.2024 на суму 3408,00 грн.

Позивачем здійснено оплату товару, згідно платіжних інструкцій №53358 від 07.02.2024 на суму 37620,00 грн (згідно рахунку №22 від 07.02.2024); №53801 від 16.02.2024 на суму 34610,40 грн (згідно рахунку №31 від 15.02.2024); №54333 від 29.02.2024 на суму 3408,00 грн (згідно рахунку №39 від 29.02.2024), всього на загальну суму 75638,40 грн.

Відповідач поставив позивачу товар згідно видаткових накладних №27 від 01.03.2024 на суму 3408,00 грн, №36 від 03.04.2024 на суму 9028,80 грн, №71 від 24.05.2024 на суму 4689, 60 грн, всього на суму 17126,40 грн.

Крім того, відповідачем було частково повернуто сплачені позивачем кошти за товар в сумі 15000,00 грн, що відображено у виписках з банківського рахунку - 31.05.2024 згідно док. №190 в розмірі 10000,00 грн, 21.11.2025 згідно док. №332 в розмірі 5000,00 грн.

В акті звірки взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем за період з 01.01.2024 по 15.07.2024, який містить підпис директора ТОВ "Хауберт", зазначено, що станом на 15.07.2024 заборгованість відповідача перед позивачем склала 48512,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача із претензією №19/ЮР-КП від 09.09.2025 №2160 (направлено відповідно до опису та накладної Укрпошти 10.09.2025, №258), в якій, посилаючись на неможливість поставки відповідачем товару та домовленість між сторонами щодо повернення коштів, вимагав протягом 14 календарних днів з моменту отримання відповідачем претензії повернути сплачені позивачем кошти в розмірі 43512,00 грн та погодити і підписати доданий до претензії акт звірки взаєморозрахунків станом на 08.09.2025. Відповідач претензію не отримав, що відображено в трекінгу відстеження відправлень Укрпошти, кошти не повернув.

Аналізуючи подані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Згідно зі ст. ст.15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 11 ЦК України унормовано, що цивільні права та обов`язки можуть виникати, зокрема з договору та інших правочинів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 627 ЦК України закріплює свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У ст. 208 ЦК України встановлено, що правочин між юридичними особами вчиняється у письмові формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Таким чином допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Крім того Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05.06.18 по справі №338/180/17 викладено позицію про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли із договору поставки.

Згідно зі ст.712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч.1 ст.712 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

У статті 662 ЦК України встановлено обов`язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 669 ЦК України кількість товару, що продається, встановлюється у договорі купівлі-продажу у відповідних одиницях виміру або грошовому вираженні.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Положеннями ст. 693 ЦК України унормовано, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Статтею 526 Цивільного кодексу України, передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем на підставі виставлених відповідачем рахунків було здійснено перерахування коштів за товар на загальну суму 75638,40 грн (платіжні інструкції №53358 від 07.02.2024 на суму 37620,00 грн (згідно рахунку №22 від 07.02.2024); №53801 від 16.02.2024 на суму 34610,40 грн (згідно рахунку №31 від 15.02.2024); №54333 від 29.02.2024 на суму 3408,00 грн (згідно рахунку №39 від 29.02.2024)). Відповідачем було частково поставлено позивачу товар на суму 171216,40 грн (видаткові накладні №27 від 01.03.2024 на суму 3408,00 грн, №36 від 03.04.2024 на суму 9028,80 грн, №71 від 24.05.2024 на суму 4689,60 грн) та повернуто 15000 грн коштів за непосталений товар (31.05.2024 - 10000,00 грн, 21.11.2025- 5000,00 грн).

Решта товару на суму 43512,00 грн відповідач позивачу не передав, отримані кошти за не поставлений товар не повернув, на претензію позивача не відреагував.

В результаті наведеного відповідачем допущено заборгованість в розмірі 43512,00 грн. Доказів про сплату зазначеної заборгованості та доказів, які спростовували позовні вимоги щодо її стягнення суду не подано. Тому враховуючи вищенаведене, позовні вимоги щодо стягнення 43512,00 грн. підлягають задоволенню.

Позивач також просить стягнути з відповідача 200,27 грн 3% річних та 391,61 грн інфляційних втрат.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Приписами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 у справі №918/631/19 виснувала, що повернення суми попередньої оплати є грошовим зобов`язанням, і на такі випадки поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Позивачем нараховано до стягнення 200,27 грн 3% річних за період 25.09.2025 - 19.11.2025 , з посиланням на те, що претензія з вимогою про повернення коштів у строк -14 днів з моменту отримання претензії, була направлено відповідачу 09.09.2025 на електронну адресу та на офіційну юридичну адресу відповідача, зазначену у ЄДРЮО,ФОП та ГФ.

Твердження позивача про отримання претензії, яка направлена на електронну адресу відповідача суд оцінює критично, оскільки відсутні будь - які докази, які б підтверджували, що електронна адреса на яку, як зазначає позивач, направлено претензію є офіційною електронною адресою відповідача, що сторони письмового узгодили в своїх договірних правовідносинах здійснювати листування, переписку, направлення документів за допомогою саме цієї електронної адреси. Також суду не надано доказів, що позивач отримував раніше листи від відповідача із вказаної електронної адреси.

Водночас, з матеріалів справи вбачається направлення позивачем відповідачу рекомендованою кореспонденцією засобами поштового зв`язку 10.09.2025 претензії №19/ЮР-КП від 09.09.2025 з вимогою протягом 14 календарних днів з моменту отримання цієї претензії повернути залишок грошових коштів у сумі 43512,00 грн, що підтверджується описом вкладення та накладною за №258.

Судом враховується, що відповідно до Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України №958 від 28.11.2013, нормативні строки пересилання простої письмової кореспонденції операторами поштового зв`язку (без урахування вихідних днів об`єктів поштового зв`язку): у межах області та між обласними центрами України (у тому числі для міст Києва, Сімферополя, Севастополя) - Д+3, пріоритетної - Д+2; де Д - день подання поштового відправлення до пересилання в об`єкті поштового зв`язку або опускання простого листа чи поштової картки до поштової скриньки до початку останнього виймання; 1, 2, 3, 4, 5 - кількість днів, протягом яких пересилається поштове відправлення. При пересиланні рекомендованої письмової кореспонденції зазначені в пункті 1 цього розділу нормативні строки пересилання збільшуються на один день.

Відтак, зважаючи на нормативні строки пересилання поштових відправлень відповідач мав можливість отримати претензію позивача 15.09.2025 (14.09.2025 - неділя).

Слід зазначити, що позивачем вчинено необхідні дії щодо повідомлення відповідача повернути кошти, відправлення було надіслано на офіційну юридичну адресу відповідача, яка зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців). Тому неотримання поштової кореспонденції є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) відповідача щодо належного отримання листа, тобто є його власною волею, оскільки юридична особа зобов`язана забезпечувати своєчасне отримання кореспонденції за адресою свого місцезнаходження, а наявність поважних підстав для невчинення відповідних дій має доводитись в загальному порядку. За таких обставин, неотримання кореспонденції відповідачем не повинно нести негативні наслідки для позивача.

З врахуванням наведеного, суд, перевіривши з використанням ІПС "Законодавство" розрахунок нарахованих позивачем до стягнення 3% річних у розмірі 200,27 грн, вважає обґрунтованим нарахування 3% річних в сумі 185,97 грн (з 29.09.2025 по 19.11.2025), які підлягають стягненню. В решті стягнення -14,30 грн, суд відмовляє.

Шодо стягнення 391,61 грн інфляційних втрат за жовтень 2025 року, то за результатами перевірки нарахувань з використанням ІПС "Законодавство", суд зазначає, що відповідні нарахування здійснені правильно, тому позовні вимоги щодо їх стягнення підлягають задоволенню.

Контрозрахунку 3 % річних, інфляційних втрат та доказів, які би спростовували відповідні нарахування суду не подано.

Положеннями статті 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 73 ГПК України).

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доказів, які спростовують заявлені позовні вимоги суду не подано.

Відтак, враховуючи вищенаведене у сукупності, визначені ст. 3 ЦК України засади цивільного законодавства такі як справедливість, добросовісність та розумність, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме щодо стягнення 44089,58 грн, з яких 43512,00 грн основного боргу, 185,97 грн 3% річних, 391,61 грн інфляційних втрат. В стягненні 14,30 грн 3 % річних суд відмовляє.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам з врахуванням розміру судового збору, визначеного відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (позовна заява подана в електронній формі).

Керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 74, 86, 129, 231, 233, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов товариства з обмеженою відповідальністю "Ромус-Поліграф" до товариства з обмеженою відповідальністю "Хауберт" про стягнення 44103,88 грн задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Хауберт" (Хмельницька область, Хмельницький район, м. Хмельницький, пров. Косача Юрія, буд. 11/1, код 45133766) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Ромус-Поліграф" (м. Львів, вул. Б.Хмельницького, буд 119а, код 25551379) 43512,00 грн (сорок три тисячі п`ятсот дванадцять гривень 00 коп.) заборгованості, 185,97 грн (сто вісімдесят п`ять гривень 97 коп.) 3% річних, 391,61 грн (триста дев`яносто одну гривня 61 коп.) інфляційних втрат, 2421,60 грн (дві тисячі чотириста двадцять одна гривня 60 коп.) витрат по оплаті судового збору.

Видати наказ.

В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 256 ГПК України).

Апеляційна скарга подається в порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.

Суддя В.В. Виноградова