РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

15.01.2026Справа № 910/13499/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 36; ідентифікаційний код: 22883141)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» (43023, Волинська обл, Луцький р-н, м. Луцьк, вул. Яремчука Назарія, буд. 1; ідентифікаційний код: 34524327)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» (43023, Волинська обл, Луцький р-н, м. Луцьк, вул. Яремчука Назарія, буд. 2; ідентифікаційний код: 23396495)

про стягнення 577873,73 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

30.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Київської міської ради з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» про стягнення 577873,73 грн.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що спірна земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України з 20.06.2008, дата набуття відповідачем права власності на об`єкти нерухомого майна - 04.12.2012, враховуючи, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 09.11.2019, доцільно стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності з 10.11.2019 до 25.08.2024 (день, що передує дню реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), що становить 577873,73 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.11.2025 відкрито провадження у справі №910/1349925, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

19.11.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач повідомив, що за період з 2008 року по 2022 рік орендну плату за користування земельною ділянкою кадастровий номер :82:414:0019 сплачувало Товариство з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД», а з 2023 року сплачує відповідач.

19.11.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл Лтд».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.11.2025 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД».

24.11.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

01.12.2025 до Господарського суду міста Києва від третьої особи надійшли письмові пояснення, які суд долучив до матеріалів справи.

05.12.2025 до Господарського суду міста Києва від Київської міської ради надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно з приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

За змістом приписів ст. 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

На підставі рішення Київської міської ради 5 сесії 5 скликання від 22.11.2007 №1270/4103 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» земельних ділянок для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправної станції на просп. Науки, 49 у Голосіївському районі м. Києва» за умови виконання пункту 5 цього рішення передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» земельні ділянки площею 0,30 га в межах червоних ліній, для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправної станції на просп. Науки, 49.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.04.2008 у справі №36/271 визнано укладеним з дня набрання даним рішенням законної сили Договори оренди земельних ділянок (кадастрові номери: :82:414:0019, :82:414:0117) для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправочної станції на проспекті Науки, 49 у Голосіївському районні м. Києва між Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» та Київською міською радою в редакції, наведеній судом в резолютивній частині рішення суду.

20.06.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» та Київською міською радою було укладено Договір оренди земельної ділянки строком на 1 (один) рік, який було зареєстровано Головним управлінням земельних ресурсів Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) за №79-6-00631.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 05.06.2009 у справі №35/261 поновлено строк дії договору оренди на 10 років.

Рішення про поновлення вказаного договору оренди земельної ділянки Київська міська рада не приймала.

Київська міська рада ухвалила рішення від 02.11.2023 №7252/7293 «Про передачу Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» земельної ділянки в оренду для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу на просп. Науки, 49-А у Голосіївському районі міста Києва».

Згідно з вказаним рішенням вирішено передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп», за умови виконання пункту 4 цього рішення, в оренду на 5 років земельну ділянку площею 0,2549 га (кадастровий номер :82:414:0019) для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (код виду цільового призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу) на просп. Науки, 49-А у Голосіївському районі міста Києва (далі - Земельна ділянка) із земель комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Підпунктом 4.9 пункту 4 цього рішення запропоновано Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» сплатити безпідставно збереженні кошти за користування земельною ділянкою з моменту закінчення Договору оренди земельної ділянки від 20.06.2008 №79-6-00631 до моменту реєстрації права оренди на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі розрахунку Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

На підставі цього рішення між Київською міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» укладено Договір оренди земельної ділянки від 26.08.2024 №3367.

Згідно з інформаційною довідкою від 22.10.2025 №448762593 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, договір оренди земельної ділянки зареєстровано 26.08.2024 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, орендодавець за яким: Київська міська рада, орендар - Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп».

Згідно з інформаційною довідкою від 22.10.2025 №448763167 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка кадастровий номер :82:414:0019 забудована автозаправним комплексом загальною площею 185,7 кв.м, який на підставі свідоцтва про право власності від 04.12.2012 №САЕ777170 належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України 20.06.2008, дата набуття права власності на об`єкти нерухомого майна - 04.12.2012, враховуючи, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 09.11.2019, доцільно стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності з 10.11.2019 до 25.08.2024 (день, що передує дню реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно), що становить 577873,73 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач повідомив, що за період з 2008 року по 2022 рік орендну плату за користування земельною ділянкою кадастровий номер :82:414:0019 сплачувало Товариство з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД», а з 2023 року сплачує відповідач.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, незалежно від того, зареєстрована земельна ділянка за територіальною громадою чи ні.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Статтею 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положеннями частини першої статті 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункт 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Крім того, правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у статті 120 Земельного кодексу України.

Виходячи зі змісту означеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку в разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі.

Як вбачається з положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведені в оренду попередньому власнику.

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №921/158/18 та Верховного Суду від 15.12.2021 року в справі №924/856/20.

Відповідно до статті 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року в справі №200/606/18 зазначила, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давнього Риму (лат. superficies solo cedit - збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані.

У постанові від 05.08.2022 року в справі №922/2060/20 Верховний Суд, при розгляді спору в подібних правовідносинах, де серед іншого встановлювались обставини щодо площі земельної ділянки, яку використовував власник розташованого на ній нерухомого майна, дійшов висновку, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем сформованої земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України).

Згідно зі статтею 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком певної події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

За змістом статті 1212 Глави 83 Цивільного кодексу України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» для кондикційних зобов`язань характерним є приріст майна у набувача без достатніх правових підстав.

Зокрема частина друга вказаної норми регламентує, що при цьому вина набувача майна, потерпілого чи інших осіб не має значення, а визначальним є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Частиною першою статті 93 Земельного кодексу України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату (частина перша статті 96 Земельного кодексу України).

Право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (стаття 92 цього кодексу).

Право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 Земельного кодексу України). До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Фактичний користувач земельних ділянок, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельних ділянок на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічні висновки неодноразово наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц, від 20.11.2018 у справі №922/3412/17).

Для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

Тобто, при розгляді даної категорії справ не мають жодного значення причини, з яких відповідач не оформив право користування земельною ділянкою, у тому числі якщо це сталося в результаті поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №922/981/18 та у постанові від 02.06.2020 у справі №922/2417/19, від 21.03.2023 по справі №922/2095/21.

Отже фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Вказаний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.09.2018 у справі №925/230/17.

Згідно з вимогами статті 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій-сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до приписів статті 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Плата за землю справляється у вигляді земельного податку або орендної плати, що визначається залежно від грошової оцінки земель.

Згідно зі ст. 14 Податкового кодексу України плата за землю - це загальнодержавний податок, який справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як для землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.72 Податкового кодексу України).

Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України).

Згідно з п. 284.1 ст. 284 Податкового кодексу України органи місцевого самоврядування встановлюють ставки плати за землю, що сплачується на відповідній території.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 року в справі №629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 року в справі № 320/5877/17 (пункт 71).

Висновок про те, що належним доказом розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути витяг, довідка або технічна документація з нормативної грошової оцінки, Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 09.11.2021 у справі №905/1680/20.

Статтею 20 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт.

Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.

Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Відповідно до Витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 22.01.2024 №НВ-024 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :82:414:0019 на 2024 рік становить 10504580,11 грн.

Згідно з даними Державного земельного кадастру (лист Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 21.10.2025 № 1389/19-25) 12.12.2023 Державним кадастровим реєстратором у результаті розгляду заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру внесено відомості (зміни до них) в частині цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером :82:414:0019, а саме, код виду цільового призначення - « 12.11 Для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу».

Так, згідно з даними Державного земельного кадастру в межах надання адміністративної послуги на земельну ділянку з кадастровим номером :82:414:0019 за період 2019-2024 років надано витяги із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок: від 12.04.2019, від 23.03.2020, від 20.01.2021, нормативна грошова оцінка вищезазначеної земельної ділянки згідно з якими становила 9815766,67 грн; від 12.12.2023 №НВ-023 нормативна грошова оцінка вищезазначеної земельної ділянки згідно з яким становила 9994843,12 грн; від 22.01.2024 №НВ-024 нормативна грошова оцінка вищезазначеної земельної ділянки згідно з яким становила 10504580,11 грн.

Відповідно до Витягу із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок від 12.12.2023 №НВ-023 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером :82:414:0019 (з 12.12.2023 на 2023 рік) становить 9994843,12 грн.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.11.2020 №НВ-020 нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату проведення 23.03.2020 становить 9815766,67 грн.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 23.06.2021 №НВ-021 нормативна грошова оцінка земельної ділянки на дату проведення 20.01.2021 становить 9815766,67 грн.

Індекс споживчих цін встановлюється Державною службою статистики України, є загальнодоступним, розміщується на їх офіційному сайті, а тому не потребує доказування. Відповідно до інформації з офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, адже саме цей орган уповноважений реалізовувати державну політику у сфері земельних відносин, значення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель за 2024 рік становить 1,12 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь). Коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель у розрізі років становить: 2023 рік - 1,051 (зазначений коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель застосовується для всіх категорій земель і видів земельних угідь); 2022 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,15 (для земель і земельних ділянок (крім сільськогосподарських угідь); 2021 рік - 1,0 (для сільськогосподарських угідь (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги) та 1,1 (для земель несільськогосподарського призначення); 2020 рік - 1,0; 2019 рік - 1,0.

Таким чином, нормативна грошова оцінка земельної ділянки визначалась відповідно до вимог законодавства, та за 2022 рік становить 10797343,34 грн (9815766,67*1,1), де зазначені: нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2021 рік; коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2021 рік; за 2023 рік (до 12.12.2023) становить 12416944,84 грн (10797343,34*1,15), де зазначені: нормативно-грошова оцінка земельної ділянки за 2022 рік; коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки земель за 2022 рік.

Як вказує позивач, враховуючи, що земельна ділянка сформована та є об`єктом цивільних прав у розумінні ст. 79-1 Земельного кодексу України з 20.06.2008, дата набуття права власності на об`єкти нерухомого майна - 04.12.2012, враховуючи, що строк дії договору оренди земельної ділянки закінчився 09.11.2019, доцільно стягнути з відповідача безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою комунальної власності з 10.11.2019 до 25.08.2024 (день, що передує дню реєстрації права оренди на земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно).

Ставка орендної плати визначається за період з 10.11.2019 по 31.12.2019 відповідно до додатка 11 до рішення Київської міської ради від 13.12.2018 «Про бюджет міста Києва на 2019 рік» № 416/6467; 01.01.2020-31.12.2020 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2020 рік» від 12.12.2019 № 456/8029; 01.01.2021 - 31.12.2021 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2021 рік» від 24.12.2020 № 24/24; 01.01.2022 - 31.12.2022 відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2022 рік» від 09.12.2021 № 3704/3745; 01.01.2023- 11.12.2023 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869, де визначені розміри орендної плати за земельні ділянки комунальної власності територіальної громади міста Києва (у відсотках від нормативної грошової оцінки).

До земель з видом цільового призначення - для будівництва, експлуатації та обслуговування автозаправної станції (Роздрібна торгівля пальним в мережах автозаправних станцій, комплексів, їх обслуговування; оптова торгівля пальним), застосовується ставка орендної плати за 2019 рік - 8%, за 2020, 2021, 2022, 2023 роки - 12%.

Ставка орендної плати визначається за період 12.12.2023-31.12.2023 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2023 рік» від 08.12.2022 № 5828/5869; 01.01.2024 - 25.08.2024 - відповідно до Додатка 11 до рішення Київської міської ради «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» від 14.12.2023 № 7531/7572, до земель з видом цільового призначення - 12.11 для розміщення та експлуатації об`єктів дорожнього сервісу (роздрібна торгівля пальним в мережах автозаправних станцій, комплексів, їх обслуговування, оптова торгівля пальним), застосовується ставка орендної плати - 12%.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до розрахунку Київської міської ради загальна сума відшкодування розраховується таким чином: 1) з 10.11.2019 по 31.12.2019 - 9815766,67*8%/365*52 днів = 111872,85 грн; 2) з 01.01.2020 по 31.12.2020 - 9815766,67*12%/366*366 днів = 1177892,00 грн; 3) з 01.01.2021 по 31.12.2021 - 9815766,67*12%/365*365 днів = 1177892,00 грн; 4) з 01.01.2022 по 31.12.2022 - 10797343,34*12%/365*365 днів = 1295681,20 грн; 5) з 01.01.2023 по 11.12.2023 - 12416944,84*12%/365*345 днів = 1408387,72 грн; 6) з 12.12.2023 по 31.12.2023 -9994843,12*12%/365*20 днів = 65719,52 грн; 7) з 01.01.2024 по 25.08.2024 - 10504580,11*12%/366*238 днів = 819701,66 грн, а разом: 111872,85 + 1177892,00 + 1177892,00 + 1295681,20 + 1408387,72 + 65719,52 + 819701,66 = 6057146,95 грн.

Позивач зазначає, що за даними Головного управління ДПС у місті Києві (лист від 22.09.2025 № 26671/5/26-15-04-15-03) інформація щодо задекларованих, сплачених податкових зобов`язань та заборгованості по орендній платі за земельну ділянку з кадастровим номером 0:82:414:0019 за період з 01.01.2023 по 31.08.2024, сплачено податкових зобов`язань по орендній платі в такому розмірі: 2023 рік - 3362810,86 грн; січень - серпень 2024 року - 2116462,36 грн, що разом становить 5479273,22 грн.

Отже, з огляду на вищевикладене, сума, яка підлягає стягненню в межах даної позовної заяви складає 577873,73 грн (6057146,95 - 5479273,22).

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Предметом позовних вимог Київської міської ради у даній справі є безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за період з 10.11.2019 по 25.08.2024.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, за період з 10.11.2019 по 31.12.2022 орендна плата за земельну ділянку кадастровий номер :82:414:0019 сплачувалась Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД».

Зокрема, відповідно до наданих доказів (податкових декларацій, платіжних доручень), Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» за період з листопада 2019 по грудень 2022 сплачено 1174620,08 грн. Зазначена сума була сплачена саме за земельну ділянку кадастровий номер :82:414:0019 та отримана бюджетом міста Києва.

Крім того, суд зазначає, що 05.12.2025 позивачем було подано до суду заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, в якій позивач повідомив, що 19.11.2025 Київська міська рада отримала відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав про сплату Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» (попереднім орендарем земельної ділянки) земельного податку за період з листопада 2019 року по грудень 2022 року в загальному розмірі 1369768,43 грн, в тому числі за спірну земельну ділянку :82:414:0019 - 1174620,08 грн.

Для підтвердження зазначеної інформації Київська міська рада направила запит до Головного управління ДПС у місті Києві з метою отримання інформації щодо сплачених податкових зобов`язань та заборгованості по орендній платі за земельну ділянку з кадастровим номером 0:82:414:0019 Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД».

Листом від 28.11.2025 № 33654/5/26-15-04-15-03 Головне управління ДПС у місті Києві надало інформацію щодо задекларованих, сплачених податкових зобов`язань та заборгованості по платі за землю за земельну ділянку з кадастровим номером :82:414:0019, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД» за листопад 2019 - грудень 2022 роки сплатило орендну плату у загальному розмірі 1364966,80 грн.

Позивач зазначає, що він не володів відповідною інформацією до отримання її від відповідача та третьої особи, хоча здійснив усі залежні від нього заходи що отримання належної інформації (зокрема, шляхом звернення до податкового органу за місцем знаходження Земельної ділянки). У Київської міської ради була відсутня інформація щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою Товариством з обмеженою відповідальністю «Несті Ойл ЛТД».

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку відмовити у позові Київської міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Ойл Груп» безпідставно утриманих коштів у сумі 577873,73 грн у зв`язку з недоведеністю позовних вимог.

При цьому, підстави для закриття провадження у справі відсутні, оскільки предмета спору не існувало на дату звернення позивача за даним позовом до суду.

Судовий збір покладається на позивача у зв`язку із відмовою у позові (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Відмовити у позові.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак