ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" жовтня 2025 р. м. Київ Справа № 911/3943/23

Розглянувши матеріли справи за позовом Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного агентства водних ресурсів

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське»

про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні водним об`єктом, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею під водним об`єктом.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників:

від прокурора: Набок Ю.В.;

від позивача 1: не з`явився;

від позивача 2: не з`явився;

від відповідача: не з`явився.

Обставини справи:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Керівника Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного агентства водних ресурсів до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні водним об`єктом, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землею під водним об`єктом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 29.12.2023 року відкрито провадження у справі № 911/3943/23 за правилами загального позовного провадження.

В ході підготовчого провадження у справі № 911/3943/23 судові засідання неодноразово відкладались у зв`язку з необхідністю з`ясування усіх обставин, передбачених ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України.

03.07.2024 року до канцелярії Господарського суду Київської області від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 911/3943/23 до перегляду Верховним Судом у складі Судової Палати для розгляду справи щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі Господарського суду Харківської області № 922/1168/23.

Бучанська окружна прокуратура Київської області заперечувала проти зупинення провадження у справі № 911/3943/23 з наведених у клопотанні відповідача підстав, стверджуючи що правовідносини у наведених справах не є подібними.

В підготовчому судовому засіданні 31.07.2024 року судом, з врахуванням наданих учасниками справи пояснень та заперечень, досліджено та встановлено наступне.

Предметом позову у справі є вимоги прокуратури про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні водним об`єктом шляхом зобов`язання відповідача повернути його на користь держави; усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою під водним об`єктом, шляхом зобов`язання відповідача повернути її на користь держави.

Обставини справи, наявні в ній докази та пояснення сторін свідчать про ініціювання органами прокуратури значної кількості аналогічних позовів до суб`єктів господарювання, які здійснюють вилов риби на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкту згідно з Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів». Наразі сформувалась суперечлива судова практика з приводу вирішення наведеної категорії спорів.

У зв`язку з чим, в одній з таких справ Господарського суду Харківської області № 922/1168/23 за позовом Чугуївської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави в особі: Малинівської селищної ради Чугуївського району Харківської області; Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіш-Торг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Управління Державного агентства меліорації та рибного господарства у Харківської області про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом звільнення об`єкта водного фонду, ухвалою Верховного суду від 22.05.2024 року у справі № 922/1168/23 прийнято рішення про передачу вказаної справи на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Під час касаційного перегляду судових рішень у справі № 922/1168/23 Верховний Суд вказав на необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 року у справі № 923/213/18, від 06.10.2021 року у справі № 914/1326/16, від 05.01.2022 року у справі № 908/2153/20, які розглядалися колегіями суддів Касаційного господарського суду, що входять до складу судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності, та передачу справи № 922/1168/23 на розгляд Судової Палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21.06.2024 року у справі № 922/1168/23 прийнято до розгляду справу № 922/1168/23 за скаргою на постанову Східного апеляційного господарського суду від 17.01.2024 року та рішення Господарського суду Харківської області від 31.08.2023 року та призначено розгляд касаційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фіш-Торг».

Як визначено в ухвалі Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 21.06.2024, необхідність відступлення від правових висновків у інших справах та передачі справи № 922/1168/23 на розгляд Судової палати обумовлена тим, що у постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 923/213/18, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 05.01.2022 у справі № 908/2153/20 зроблено висновки про те, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачено. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).

Тобто суд у зазначених справах, з однієї сторони, зазначає про відмінність «користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів», з іншої сторони наголосив на обов`язковій необхідності отримання суб`єктом спеціального використання водних біоресурсів права користування водним об`єктом.

У свою чергу, колегія суддів, передаючи справу на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначила про необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у справах № 923/213/18, № 914/1326/16 та № 908/2153/20, вказавши, що спеціальне використання водних біоресурсів фізичними та юридичними особами державної та комунальної власності може здійснюватися на умовах оренди, постійного або тимчасового користування.

При цьому, вимоги такого користування можуть визначатися Режимом рибогосподарської експлуатації водного об`єкта. Отже, у разі встановлення Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, укладання окремого договору оренди такого водного об`єкта не є необхідним.

В позовній заяві прокуратура, обґрунтовуючи свої доводи, посилається на судову практику Верховного суду, викладену у постанові від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16 та постанові від 25.01.2022 у справі № 908/2153/20, яка є предметом розгляду Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в ході розгляду справи № 922/1168/23.

Крім того, серед підстав позову прокуратура наводить саме факт користування відповідачем водним об`єктом без оформлення відповідного права користування, що є безпосереднім предметом розгляду Судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 922/1168/23.

Враховуючи наведені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про необхідність зупинення провадження у справі № 911/3943/23 до перегляду Верховним Судом у складі Судової Палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі Господарського суду Харківської області № 922/1168/23, що дасть змогу повно та об`єктивно розглянути спір з врахуванням єдиної судової практики.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.07.2024 зупинено провадження у справі № 911/3943/23 до перегляду Верховним Судом у складі Судової Палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду судового рішення у подібних правовідносинах у справі Господарського суду Харківської області № 922/1168/23.

28.07.2025 через канцелярію до Господарського суду Київської області від прокурора надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, яким повідомлено, що обставини які зумовили зупинення провадження у справі усунуті.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.08.2025 поновлено провадження у справі № 911/3943/23 та витребувано в учасників справи обґрунтовані письмові пояснення стосовно заявлених позовних вимог з урахуванням обставин, які зумовили зупинення провадження у справі.

За наслідками підготовчого провадження у справі прокурор зазначив, що позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві підтримує. Також зазначив і про те, що ним повідомлено про всі обставини справи, які йому відомі, та надані суду всі наявні в нього докази. Відповідач у підготовче засідання 17.09.2025 не з`явився, однак проти позову заперечував.

На виконання вимог ч. 1 ст. 177 Господарського процесуального кодексу України та ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України судом під час підготовчого провадження у справі № 911/3943/23 вирішено питання та вчинено усі дії, необхідні для підготовки справи до розгляду по суті.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 185 Господарського процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Враховуючи те, що судом під час підготовчого судового засідання вирішено питання, зазначені в ч. 2 ст. 182 Господарського процесуального кодексу України та вчинено усі необхідні дії, передбачені ст. 177 Господарського процесуального кодексу України, з метою забезпечення правильного, своєчасного та безперешкодного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду по суті на 15.10.2025.

У судовому засіданні 15.10.2025 представник прокуратури позовні вимоги підтримав, позивачі та відповідач у судове засідання не з`явились.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення та постанови приймаються, складаються і підписуються складом суду, який розглянув справу.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд може проголосити лише вступну та резолютивну частини рішення.

У зв`язку з чим, в судовому засіданні 15.10.2025 судом закінчено розгляд справи та за результатами оцінки поданих сторонами доказів, прийнято рішення.

Розглянувши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з викладених у позові обставин, Керівником Бучанської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, Державного агентства водних ресурсів подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» у якому прокуратура просить:

- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Державним агентством водних ресурсів України водним об`єктом - Бучанським водосховищем площею 80,42 га, розташованим на р. Буча (басейн р. Ірпінь права притока р. Дніпро) в с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» повернути його на користь держави в особі Державного агентства водних ресурсів України.

- усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією земельною ділянкою під водним об`єктом - Бучанським водосховищем площею 80,42 га, розташованим на р. Буча (басейн р. Ірпінь права притока р. Дніпро) в с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» повернути її на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Позов подано в порядку ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Бучанською окружною прокуратурою Київської області встановлено підстави для представництва інтересів держави в суді, в порядку відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, оскільки на території с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області розташоване Бучанське водосховище загальною площею 80,4 га, користування яким для потреб рибогосподарської експлуатації здійснює ТОВ «СТРГ «Бучанське» без достатніх правових підстав.

Згідно з водогосподарським паспортом на вказаний водний об`єкт Бучанське водосховище має комплексне призначення.

За інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 04.09.2023 № 01-12/1131 Бучанське водосховище водосховище на р. Буча, лівій притоці р. Ірпінь, басейну р. Дніпро, руслове розташоване в межах Ірпінської міської територіальної громади Бучанського району Київської області входить в склад державного водогосподарського комплексу є об`єктом інженерної інфраструктури Державної осушувально-зволожувальної системи «Бучанка». Водосховище відноситься до водних об`єктів загальнодержавного значення, утримується на балансі Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра на праві оперативного управління. Експлуатується водосховище в каскаді ставків і є водосховищем сезонного регулювання. Площа водосховища при НПР 80,4 га, зарегульований об`єм 2,43 млн.мі, довжина водосховища 1,5 км, максимальна ширина 0,64км, середня ширина 0,45 км. Площа водозбірного басейну до створу гідровузла складає 181кмІ. Прибережні захисні смуги для водосховища з режимом обмеженої господарської діяльності мають бути встановлені відповідно до ст. ст. 88, 89 Водного кодексу України.

Також, із зазначеної інформації вбачається, що «Бучанське» є штучно створеним водним об`єктом, побудовано за проектом інституту «Укргипроводхоз», будівництво розпочато в 1975 році, а в 1980 році водосховище було наповнено до НІПР (нормальний підпертий рівень). Водосховище будувалось з метою створення джерела водопостачання для зрошувальної системи «Рубежівська». На сьогоднішній день насосна станція, яка здійснює подачу води на полив, в задовільному стані, має змогу обслуговувати 433 га зрошуваних земель. Склад гідровузла водосховища: земляна гребля, баштовий водоскид.

Водогосподарський паспорт Бучанського водосховища розроблений у 1979 році інститутом «Укргипроводхоз». Бучанське водосховище та його гідровузол актом приймання в експлуатацію від 29.06.1978 були передані у відокремлене користування Ірпінського управління осушувальних систем (колишня назва Ірпінського міжрайонного управління водного господарства, яке після реорганізації є структурним підрозділом Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра). Всі основні фонди Ірпінського міжрайонного управління водного господарства, в тому числі і водосховище «Бучанське» перейшли на баланс Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра.

Згідно даних Єдиного реєстру об`єктів державної власності водосховище «Бучанське» в с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області має інвентарний номер № 101350251 та площу 804200 мі, балансоутримувачем даного об`єкту державного майна є Басейнове управління водних ресурсів середнього Дніпра, а органом управління державним майном Державне агентство водних ресурсів України.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ «СТРГ «Бучанське» здійснює господарську діяльність за кодом КВЕД 03.12 прісноводне рибальство (основний), 03.22 прісноводне рибництво (аквакультура), 10.20 перероблення та консервування риби, ракоподібних і молюсків, 46.38 оптова торгівля іншими продуктами харчування, у тому числі рибою, ракоподібними та молюсками.

Згідно з інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 04.09.2023 № 01-12/1131, за своїм фактичним використанням Бучанське водосховище є водосховищем комплексного призначення окрім використання для цілей зрошення, водосховище задіяне в системі регулювання водних ресурсів р. Бучанка, використовується для зволоження заплавних меліорованих земель р. Бучанка (передбачено проектом «Реконструкція і розширення осушувальної системи в заплаві р. Бучанка», що розроблений інститутом «Укргипроводхоз» в 1976 року). Водосховище задіяне на обводнення торфовищ в заплаві р. Буча (площа торфовищ 740 га, часті випадки виникнення осередків пожеж). Крім того, водосховище використовується в рекреаційних цілях навколо водосховища розташовані садові товариства. В водогосподарському паспорті визначено, що водосховище в рибогосподарській діяльності не використовується. Режими роботи водосховища для потреб державного водогосподарського комплексу в басейні р. Буча встановлюються Держводагентством України.

Українським державним інститутом по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект» за замовленням ТОВ «СТРГ «Бучанське» розроблено науково-біологічне обгрунтування та Режим рибогосподарської експлуатації Бучанського водосховища, розташованого на р. Буча (басейн р. Ірпінь) біля с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, який погоджено 27.01.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та 09.02.2023 Державним агентством меліорації та рибного господарства України, з терміном дії Режиму до 31.12.2032.

Відповідно до акту про виконання робіт з відтворення водних біоресурсів від 26.10.2023 ТОВ «СТРГ «Бучанське» відвантажено у Бучанське водосховище рибу загальною кількістю екземплярів 22000, загальною вагою 2394 кг, а саме: товстолоб 17600 екз. вагою 1936 кг, короп 4100 екз. вагою 410 кг та білий амур 300 екз. вагою 48 кг.

Аналогічно, факт вселення ТОВ «СТРГ «Бучанське» у Бучанське водосховище риби (товстолобу дволітки, коропу дволітки та білого амурудволітки) у вказаній кількості підтверджується звітом про обсяги відтворення водних біоресурсів від 26.10.2023.

Зазначене свідчить, що відповідачем у водному об`єкті здійснюється рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, для подальшого вилову згідно обсягів вилучення водних біоресурсів, визначених у вищевказаному Режимі.

При цьому, за інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 03.11.2023, управління не укладало з ТОВ «СТРГ «Бучанське» договорів користування на умовах оренди гідротехнічною спорудою водосховища «Бучанське» для цілей аквакультури, договорів користування на умовах оренди гідротехнічною спорудою рибогосподарської технологічної водойми або інших цивільно-правових угод (договорів про співпрацю, тощо).

Згідно вказаної інформації БУВР середнього Дніпра, Бучанське водосховище не є рибогосподарською технологічною водоймою та не є водоймою, у розумінні ст. 1 Водного кодексу України, оскільки не може бути віднесене ні до безстічних, ні до водних об`єктів з сповільненим стоком, ні до водних об`єктів, які наповнюються штучно, або за допомогою гідротехнічних споруд. Водосховище «Бучанське» розташоване в руслі природного водотоку річка Буча (ліва притока річки Ірпінь, притоки р. Дніпро) та наповнюється за рахунок природного стоку річки, є водосховищем сезонного регулювання, яке будувалось не для цілей аквакультури та не призначене для створення умов існування і розвитку об`єктів аквакультури. Оцінка можливості комплексного використання водних ресурсів водосховища «Бучанське» для інших водоспоживачів, в тому числі для потреб рибного господарства (по обсягах водокористування та режимах роботи) не проводилась. Для цілей державного водогосподарського комплексу, як основного джерела регулювання водних ресурсів р. Буча, зволоження заплавних меліорованих земель Державної осушувально-зволожувальної системи «Бучанка» та обводнення торфовищ в заплаві р. Буча площею 740 га (у зв`язку з частими випадками виникнення осередків пожеж), можливе спрацювання водосховища до рівня мертвого об`єму.

В той же час, ТОВ «СТРГ «Бучанське» використовує Бучанське водосховище під час здійснення рибогосподарської діяльності за відсутності укладеного договору оренди земельної ділянки водного фонду та водного об`єкта.

Відповідно до інформації Київської обласної державної адміністрації № 11330/08/09.02-N/2023 від 10.11.2023 за період з 2011 адміністрацією не видавались розпорядження щодо відведення земельної ділянки під водним об`єктом Бучанського водосховища, розташованого на р. Буча (басейн р. Ірпінь) біля с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області в приватну власність, оренду чи в постійне користування ТОВ «СТРГ «Бучанське». Інформація щодо наявних договорів оренди земельної ділянки під Бучанським водосховищем, оренди водосховища або оренди землі в комплексі з Бучанським водосховищем з ТОВ «СТРГ «Бучанське», а також заяв фізичних або юридичних осіб про надання у власність чи користування вищевказаної земельної ділянки в Адміністрації відсутня.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у ТОВ «СТРГ «Бучанське» відсутні договори оренди водних об`єктів.

Листом Головного управління ДПС у м. Києві № 38359/5/26-15-12-07-03 від 30.11.2023 повідомлено про те, що станом на дату надання відповіді, ТОВ «СТРГ «Бучанське» (код ЄДРПОУ - 44945749) перебуває на обліку в ДПІ у Печерському районі ГУ ДПС у м. Києві, податкові декларації з плати за землю (земельний податок/орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) ТОВ «СТРГ «Бучанське» не подавались.

Згідно інформації Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області від 28.11.2023 № 10-10-0.222-11285/2-23 відомості щодо реєстрації земельних ділянок в межах м. Києва та Київської області за ТОВ «СТРГ «Бучанське» () відсутні, другі примірники державних актів чи договорів оренди землі ТОВ «СТРГ «Бучанське» в архіві відсутні. Згідно з даними ДЗК, відсутні відомості щодо сформованої земельної ділянки водного фонду, розташовану між земельними ділянками з кадастровими номерами :08:002:0027 та :05:001:5224.

Крім того, за інформацією Басейнового управління водних ресурсів середнього Дніпра від 04.09.2023 № 01-12/1131 право постійного користування земельними ділянками під водосховищем, станом на сьогодні, Басейновим управлінням водних ресурсів середнього Дніпра не оформлене, інформація по земельним ділянкам в Державний земельний кадастр не занесена (з причин відсутності державного фінансування на розробку проекту землеустрою, технічна документація з землеустрою розроблена, але не погоджена). Водосховище «Бучанське» в оренді не перебуває, так як відповідно до ст. 51 Водного кодексу України водосховища комплексного призначення в оренду не передаються. У БУВР середнього Дніпра відсутня інформація щодо погодження режиму рибогосподарської експлуатації водосховища Бучанське для ТОВ «СТРГ «Бучанське».

Що стосується режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, то, за статтею 1 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», цей документ встановлює на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення водних біоресурсів за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського рибальства, ощадливого використання водних біоресурсів рибогосподарського водного об`єкта.

При цьому, в Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженій наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008 № 4, вказано, що користувач, якому видано режим, має одноосібне право на спеціальне використання водних живих ресурсів y цьому рибогосподарському водному об`єкті (пункт 2.8).

Системний аналіз наведених положень свідчить про те, що суб`єкт господарювання, якому видано режим рибогосподарської експлуатації, повноцінно одноособово використовує весь водний об`єкт або його частину (здійснює рибницько-меліоративні заходи, охорону водних біоресурсів, заходи з їх відтворення, розміщує судна риболовецького флоту, обмежує любительське та 3 спортивне рибальство шляхом виділення для цього окремих ділянок тощо).

Тобто, за правовою природою таке використання є подібним до правовідносин оренди. Водночас, внесення оплати за користування водним об`єктом режим рибогосподарської експлуатації не вимагає.

Таким чином, використання водного об`єкта виключно на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації порушує не лише встановлений законодавством порядок розпорядження такими об`єктами, a призводить до втрати бюджетних надходжень у вигляді орендної плати та вартості продажу земельної ділянки з водним об`єктом на торгах.

Неможливість одноособового рибогосподарського використання водного об`єкта без укладення договору оренди земельної ділянки підтверджена також усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 16.06.2021 у справі № 912/1941/20, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 25.01.2022 у справі № 908/2153/20, від 19.07.2022 у справі № 906/170/20 та інші).

У згаданих постановах Верховним Судом сформульовано висновок про те, що Режим рибогосподарської експлуатації не надає право користування водним об`єктом чи землями водного фонду.

В ході розгляду спору відповідач подав відзив, у якому позовні вимоги заперечував, посилаючись на те, що у позові не обґрунтовано та не доведено які саме дії відповідача створюють перешкоди власникам у здійсненні права користування та розпорядження Бучанським водосховищем та землею під ним, та у чому вони полягають.

Також відповідач стверджує, що його діяльність на Бучанському водосховищі не відноситься до аквакультури. Вважає висновки прокурора про те, що відповідач на водному об`єкті здійснює рибогосподарську діяльність із штучного розведення, утримання, вирощування водних біоресурсів та їх вилов, помилковими та безпідставним.

ТОВ «СТРГ «Бучанське» стверджує, що не проводить вилову водних біоресурсів у Бучанському водосховищі, саме по собі розроблення Режиму рибогосподарської експлуатації та зариблення водойми не свідчать про здійснення відповідачем аквакультури на Бучанському водосховищі.

За твердженням відповідача, вселення відповідачем у Бучанське водосховище водних живих ресурсів є природоохоронними заходами направленими на відтворення окремих видів ВЖР і носить компенсаторний характер, що узгоджується з вимогами ст. 34 ЗУ «Про тваринний світ». Вселені ТОВ «СТРГ «Бучанське» в Бучанське водосховище водні живі ресурси не належать відповідачеві, вони належать державі, а дозволи на їх вилов у порядку спеціального використання надає Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм.

Режим рибогосподарської експлуатації являється сукупністю «технічних умов» та підставою для отримання Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів.

Відповідач стверджує, що для здійснення промислового рибальства діюче законодавство України не встановлює обов`язку для суб`єктів господарювання отримувати промислові ділянки рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) в оренду. На таких ділянках промислове рибальство здійснюється в порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу у відповідності до положень ст. 26 ЗУ «Про тваринний світ», тобто за наявності відповідного дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів.

На даний час ТОВ «СТРГ «Бучанське» не отримало Дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів, та не здійснює рибогосподарської діяльності на Бучанському водосховищі.

Разом з тим, ТОВ «СТРГ «Бучанське» має намір здійснювати спеціальне використання водних живих біоресурсів у формі промислового рибальства, у зв`язку з чим звернулося до Українського державного інституту по проектуванню підприємств рибного господарства і промисловості «Укррибпроект», який розробив науково-біологічне обгрунтування та Режим рибогосподарської експлуатації Бучанського водосховища розташованого на річці Буча (басейн річки Ірпінь) біля села Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, який погоджено 27.01.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у місті Києві та Київській області, та 09.02.2023 Державним агентством меліорації та рибного господарства, з терміном дії Режиму до 31.12.2032.

Відповідач також зауважує, що до матеріалів справи не долучено жодного припису з питань використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства України про охорону земель відповідно до їх повноважень, актівперевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель у відповідності до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель».

Предметом доказування в межах даної справи є відсутність у відповідача правових підстав для користування земельною ділянкою водного фонду, на якій розташовано водний об`єкт Бучанське водосховище площею 740 га, яке використовується відповідачем у господарській діяльності на підставі режиму рибогосподарської експлуатації.

Відповідач наполягає на тому, що спеціальне використання водних живих ресурсів не вимагає оренди водного об`єкту, оскільки відповідачем не здійснюється аквакультура та рибогосподарська діяльність на Бучанському водосховищі, а вселення відповідачем у Бучанське водосховище водних живих ресурсів є природоохоронними заходами з відтворення і носить компенсаторний характер.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, повинні враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Судова практика з розгляду подібних спорів (використання суб`єктами господарювання водних об`єктів та земельних ділянок під ними на підставі режиму рибогосподарської експлуатації без документів, що надають право такого використання) є сформованою та сталою.

У постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 923/213/18, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 05.01.2022 у справі № 908/2153/20 викладено висновок, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, що міститься у постановах Верховного Суду від 22.11.2018 у справі № 806/449/15, від 19.11.2019 у справі № 806/1350/15, від 16.05.2019 у справі № 806/3184/18, що ані режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами.

Як слушно зауважив Верховний Суд у постанові у справі № 806/449/15 від 22.11.2018, при отриманні Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта користувачам надаються у користування лише водні біоресурси, а не водний об`єкт чи земля під водою.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 (cправа № 923/213/18) зазначивши, що наявність Режиму рибогосподарської експлуатації не дає підстав для одноосібного використання водного об`єкта та земельної ділянки під ним.

Водночас, неможливість одноособового рибогосподарського використання водного об`єкта без укладення договору оренди земельної ділянки підтверджена також усталеною практикою Верховного Суду (постанови від 16.06.2021 у справі № 912/1941/20, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 25.01.2022 у справі № 908/2153/20, від 19.07.2022 у справі № 906/170/20, від 29.08.2023 у справі № 911/1937/21, від 22.06.2022 у справі № 902/777/21).

У згаданих постановах Верховним Судом сформульовано висновок про те, що режим рибогосподарської експлуатації не надає право користування водним об`єктом чи землями водного фонду. Отже, Верховний Суд вказує, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами, землями водного фонду та використання водних біоресурсів, як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому Земельним кодексом України порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів, у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).

Водночас, Верховний Суд у постанові від 21.03.2019 у справі № 923/213/18 зазначив, що водосховище комплексного призначення відповідно до ст. 51 Водного кодексу України не може бути об`єктом оренди і відповідно передане у користування на умовах оренди. Наявність Режиму рибогосподарської експлуатації не дає підстави для одноособового використання водного об`єкту загальнодержавного значення та земельної ділянки під ним.

У постанові Верховного суду від 19.07.2022 у справі № 906/170/20 судом також зроблено висновок, що водосховище комплексного призначення відповідно до ст. 51 Водного кодексу України не може бути об`єктом оренди. Режим рибогосподарської експлуатації та дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах не дають підстави для використання водного об`єкта, оскільки не є правовстановлюючими документами, які надають право користування водними об`єктами чи землями водного фонду та не визначають правових підстав користування водним об`єктом.

Так, Верховним Судом у складі Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду розглянута справа № 922/1168/23.

Підставою для передачі справи на розгляд Судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначено необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у справах № 923/213/18, № 914/1326/16 та № 908/2153/20, вказавши, що спеціальне використання водних біоресурсів фізичними та юридичними особами державної та комунальної власності може здійснюватися на умовах оренди, постійного або тимчасового користування. При цьому вимоги щодо такого користування можуть визначатися режимом рибогосподарської експлуатації водного об`єкта. Отже, у разі встановлення режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, укладання окремого договору оренди такого водного об`єкта не є необхідним.

Палатою Верховного Суду не знайдено підстав для відступу від судової практики, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін, а відповідача зобов`язано звільнити водосховище (постанова від 10.04.2025 у справі № 922/1168/23).

В п. 5.69 цієї постанови Палата Верховного Суду вказала, що судами було зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідно до встановлених обставин справи та фактичних дій відповідача ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів, не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами, зокрема водосховищем комплексного призначення для цілей аквакультури.

Разом з тим, в п. 5.51 даної постанови визначено правовий висновок, що сама лише наявність такого Режиму не надає правових підстав для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) на водосховищі для здійснення промислового рибальства.

Зокрема, Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 10.04.2025 у справі № 922/1168/23 (до розгляду якої зупинялось провадження у справі № 911/3943/23) виклав наступну правову позицію з питання щодо наявності/відсутності у відповідача правових підстав для користування земельною ділянкою водного фонду у господарській діяльності в режимі рибогосподарської експлуатації водного об`єкта:

«Підставою для передачі справи на розгляд судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду колегія суддів зазначила необхідність відступлення від правового висновку, викладеного у справах № 923/213/18, № 914/1326/16 та № 908/2153/20, вказавши, що спеціальне використання водних біоресурсів фізичними та юридичними особами державної та комунальної власності може здійснюватися на умовах оренди, постійного або тимчасового користування. При цьому вимоги щодо такого користування можуть визначатися режимом рибогосподарської експлуатації водного об`єкта. Отже, у разі встановлення режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, укладання окремого договору оренди такого водного об`єкта не є необхідним.

При обґрунтуванні необхідності відступу від наявних правових висновків колегія суддів також звертає увагу, що, на її думку, позивач перебуває в умовах правової невизначеності, оскільки, з одного боку, відсутній юридичний механізм взяття в оренду Старогниличанського водосховища попри заборону, встановлену статтею 51 ВК України, а з іншого боку, відповідач відмовляє позивачу у реалізації повноважень за статтею 13 Закону України «Про тваринний світ» щодо подання документів для надання у користування рибогосподарського рибного об`єкта позивачу, з урахуванням того, що відсутня інша процедура щодо отримання такого об`єкта у користування.

Отже, питання, які поставлені перед судовою палатою, з урахуванням доводів касаційної скарги можна сформулювати наступним чином:

1) чи передбачена законодавством можливість використання водосховищ комплексного призначення для рибогосподарських потреб?

2) в якому порядку здійснюється користування водосховищами комплексного призначення для рибогосподарських потреб за наявності заборони, передбаченої статтею 51 ВК України щодо передачі їх в оренду?

3) чи є підстави для відступу від правового висновку, викладеного у справах № 923/213/18, № 914/1326/16 та № 908/2153/20 з метою формування висновку про те, що встановлення режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта виключає необхідність оформлення документів на землекористування, зокрема договору оренди земельної ділянки?

Щодо можливості використання водосховищ комплексного призначення для рибогосподарських потреб

Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

При цьому Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що відносини у галузі охорони навколишнього природного середовища в Україні регулюються цим Законом, а також земельним, водним, лісовим законодавством, законодавством про надра, про охорону атмосферного повітря, про охорону і використання рослинного і тваринного світу та іншим спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» використання природних ресурсів в Україні здійснюється в порядку загального і спеціального використання природних ресурсів.

Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України.

В порядку спеціального використання природних ресурсів громадянам, підприємствам, установам і організаціям надаються у володіння, користування або оренду природні ресурси на підставі спеціальних дозволів, зареєстрованих у встановленому порядку, за плату для здійснення виробничої та іншої діяльності, а у випадках, передбачених законодавством України, - на пільгових умовах.

Статтею 39 цього ж Закону визначено, що до природних ресурсів загальнодержавного значення належать: а) внутрішні морські води та територіальне море; б) природні ресурси континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони; в) атмосферне повітря; г) підземні води; д) поверхневі води, що знаходяться або використовуються на території більш як однієї області; е) лісові ресурси державного значення; є) природні ресурси в межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення; ж) дикі тварини, які перебувають у стані природної волі в межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, інші об`єкти тваринного світу, на які поширюється дія Закону України «Про тваринний світ» і які перебувають у державній власності, а також об`єкти тваринного світу, що у встановленому законодавством порядку набуті в комунальну або приватну власність і визнані об`єктами загальнодержавного значення; з) корисні копалини, за винятком загальнопоширених.

Законодавством України можуть бути віднесені до природних ресурсів загальнодержавного значення й інші природні ресурси.

До природних ресурсів місцевого значення належать природні ресурси, не віднесені законодавством України до природних ресурсів загальнодержавного значення.

Правові засади регулювання охорони та використання водних ресурсів визначаються у ВК України, в преамбулі якого зазначено, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.

Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.

В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.

ВК України в комплексі із заходами організаційного, правового, економічного і виховного впливу сприятиме формуванню водно-екологічного правопорядку і забезпеченню екологічної безпеки населення України, а також більш ефективному, науково обґрунтованому використанню вод та їх охороні від забруднення, засмічення та вичерпання.

В такий спосіб ВК України по відношенню до системи водного законодавства виступає рамковим та системоутворюючим законом, а його приписи щодо регулювання водних правовідносин у співвідношенні з нормами інших галузей права мають спеціальний характер, що випливає зі змісту його статті 2, відповідно до якої завданням водного законодавства є регулювання правових відносин з метою забезпечення збереження, науково обґрунтованого, раціонального використання вод для потреб населення і галузей економіки, відтворення водних ресурсів, охорони вод від забруднення, засмічення та вичерпання, запобігання шкідливим діям вод та ліквідації їх наслідків, поліпшення стану водних об`єктів, а також охорони прав підприємств, установ, організацій і громадян на водокористування.

Водні відносини в Україні регулюються цим Кодексом, Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища» та іншими актами законодавства.

Земельні, гірничі, лісові відносини, а також відносини щодо використання та охорони рослинного і тваринного світу, територій та об`єктів природно-заповідного фонду, атмосферного повітря, виключної (морської) економічної зони та континентального шельфу України, що виникають під час користування водними об`єктами, регулюються відповідним законодавством України.

В статті 1 ВК України надано визначення його основних термінів, зокрема:

води - усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води;

водний об`єкт - природний або створений штучно елемент довкілля, в якому зосереджуються води (море, лиман, річка, струмок, озеро, водосховище, ставок, канал (крім каналу на зрошувальних і осушувальних системах), а також водоносний горизонт);

водойма - безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт;

водокористування - використання вод (водних об`єктів) для задоволення потреб населення, промисловості, сільського господарства, транспорту та інших галузей господарства, включаючи право на забір води, скидання стічних вод та інші види використання вод (водних об`єктів);

водокористувач - фізична або юридична особа, яка здійснює водокористування;

водосховище - штучна водойма місткістю більше 1 млн. кубічних метрів, збудована для створення запасу води та регулювання її стоку;

водосховище комплексного призначення - водосховище, яке відповідно до паспорта використовується для двох і більше цілей (крім рекреаційних);

рибництво - штучне розведення і відтворення риби та інших водних живих ресурсів;

рибогосподарський водний об`єкт - водний об`єкт (його частина), що використовується для рибогосподарських цілей;

Води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування.

Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради.

Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим (стаття 6 ВК України).

ВК України передбачено випадки необхідності розробки паспортів водних об`єктів: для визначення цілей та параметрів водосховища комплексного призначення та технологічної водойми (стаття 1 цього Кодексу); паспортизації річок і джерел питного водопостачання (стаття 16 цього Кодексу); надання водних об`єктів у користування на умовах оренди (стаття 51 цього Кодексу); оцінки екологічного стану басейну річки та розробки заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів (стаття 81 цього Кодексу) тощо.

Порядок розроблення паспорта водного об`єкта затверджено наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 18.03.2013 № 99.

Замовником робіт із розроблення паспорта водного об`єкта є орган, що здійснює розпорядження земельною ділянкою під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними ЗК України (далі - розпорядник земельної ділянки під водою).

Складовою паспорта водного об`єкта є коротка пояснювальна записка, де зазначаються: назва водного об`єкта; назва річки (водотоку), на якій (якому) розташований водний об`єкт, басейн річки; місцезнаходження водного об`єкта; місцезнаходження греблі (у разі наявності), відстань від гирла річки до греблі; призначення водного об`єкта (водосховища, ставка) відповідно до проєкту будівництва; тип водного об`єкта (русловий/нерусловий); вид експлуатації (у каскаді/ізольовано, з можливістю/без можливості регулювання рівня води); вид регулювання стоку (сезонний/річний/багаторічний); наявність правил експлуатації водного об`єкта; власник/балансоутримувач/користувач гідротехнічної споруди.

Хоча ВК України не дає вичерпного переліку видів цільового призначення водних об`єктів (в т. ч. водосховищ), а їх цільове призначення може визначатися, зокрема, проєктами їх будівництва, однак аналіз його положень дає можливість виокремити серед основних видів їх призначення: задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, рекреаційних, сільськогосподарських (у тому числі зрошення), промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських (у тому числі для цілей аквакультури), протипожежних та інших державних і громадських потреб.

Суди, задовольняючи позовні вимоги прокурора, з урахуванням предмета позову, зокрема з підстав відсутності у відповідача будь-яких правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності або оренди на водосховище, врахували приписи частини першої статті 51 ВК України, якою визначено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

При цьому суди встановили, що відповідачем у водному об`єкті здійснюється рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилов.

Судова палата зазначає, що оскільки позов прокурора ґрунтується фактично на неможливості отримання комплексного водосховища в оренду, а отже, безпідставного використання відповідачем його та відповідної земельної ділянки, яка ним зайнята для рибогосподарських потреб, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, статтею 51 ВК України передбачено, що у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

Не підлягають передачі у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб водні об`єкти, що:

використовуються для питних потреб;

розташовані в межах територій та об`єктів, що перебувають під охороною відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України».

Водні об`єкти надаються у користування за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом у порядку, визначеному земельним законодавством України. Право оренди земельної ділянки під водним об`єктом поширюється на такий водний об`єкт.

Водні об`єкти надаються у користування на умовах оренди органами, що здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) згідно з повноваженнями, визначеними ЗК України, відповідно до договору оренди, погодженого з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства.

Надання водних об`єктів у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта водного об`єкта. Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Водні об`єкти надаються в користування на умовах оренди без обмеження права загального водокористування, крім випадків, визначених законом.

Орендарі водного об`єкта зобов`язані передбачити місця для безоплатного забезпечення права громадян на загальне водокористування (купання, плавання на прогулянкових суднах, любительське і спортивне рибальство тощо).

При визначенні таких місць перевага надається традиційно розташованим місцям масового відпочинку населення на водних об`єктах.

Забезпечення охорони життя та здоров`я громадян у місцях масового відпочинку населення на водних об`єктах покладається на водокористувача, який узяв водний об`єкт у користування на умовах оренди.

У межах населених пунктів забороняється обмеження будь-яких видів загального водокористування, крім випадків, визначених законом.

Заборона загального водокористування водними об`єктами, наданими в користування на умовах оренди, та їх нецільове використання є підставою для розірвання договору оренди.

Типовий договір оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом затверджується Кабінетом Міністрів України.

Умови використання водних об`єктів, розмір орендної плати та строк дії договору оренди визначаються у договорі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.

Методика визначення розміру плати за надані в оренду водні об`єкти затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

За користування водним об`єктом орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за водний об`єкт та орендну плату за земельну ділянку під таким водним об`єктом.

У договорі оренди водного об`єкта визначаються зобов`язання щодо здійснення заходів з охорони та поліпшення екологічного стану водного об`єкта, експлуатації водосховищ та ставків відповідно до встановлених для них центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері водного господарства, режимів роботи, а також необхідність оформлення права користування гідротехнічними спорудами.

Передача орендарем права на оренду водного об`єкта іншим суб`єктам господарювання забороняється.

Орендарі, яким водний об`єкт надано в користування на умовах оренди, зобов`язані надавати іншим водокористувачам можливість здійснювати спеціальне водокористування в порядку, встановленому цим Кодексом, крім випадків, якщо таке спеціальне водокористування унеможливлює використання орендарем водного об`єкта для потреб, визначених у договорі оренди. Водокористувачі, яким видано дозвіл на спеціальне водокористування, мають право скидати зворотні води в орендовані водні об`єкти за умови, що при цьому не перевищуються нормативи гранично допустимого скидання забруднюючих речовин.

Користування водними об`єктами, наданими в оренду, здійснюється відповідно до вимог цього Кодексу, ЗК України та інших законодавчих актів України.

Надання частин рибогосподарських водних об`єктів, рибогосподарських технологічних водойм, акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України в користування для цілей аквакультури регулюються Законом України «Про аквакультуру».

Тобто цією статтею врегульовано правовідносини саме з оренди водного об`єкта, а її тлумачення є однозначним в тій частині, що водосховища комплексного призначення не можуть бути об`єктом оренди. Зазначене випливає із самого змісту як відносин оренди, за якої відбувається індивідуалізація водного об`єкта із закріпленням його за конкретною особою з відповідним обмеженням прав інших осіб щодо його використання (в тому числі права загального природокористування), так і мети комплексного водосховища відповідно до його паспорта: забезпечення можливості його одночасного використання для декількох видів діяльності різними особами, відповідно їх доступу до таких об`єктів, забезпечення їх використання у встановленому порядку.

Отже, погодившись із висновками судів, зробленими на підставі оцінених ними доказів щодо того, що відповідачем здійснюється саме рибогосподарська діяльність у водосховищі комплексного призначення судова палата має надати висновок щодо порядку здійснення користування водосховищами комплексного призначення для рибогосподарських потреб за наявності заборони, передбаченої статтею 51 ВК України щодо передачі їх в оренду.

Суд виходить з того, що спірні правовідносини мають складну юридичну природу та регулюються (залежно від встановлених судами обставин) екологічним (природоохоронним, земельним, водним та фауністичним) та/або аграрним законодавством.

Статтею 59 ЗК України передбачено, що:

1. Землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

2. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.

3. Землі водного фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування:

а) державним водогосподарським організаціям для догляду за водними об`єктами, прибережними захисними смугами, смугами відведення, береговими смугами водних шляхів, гідротехнічними спорудами, а також ведення аквакультури тощо;

б) державним підприємствам для розміщення та догляду за державними об`єктами портової інфраструктури;

в) державним рибогосподарським підприємствам, установам і організаціям для ведення аквакультури;

г) військовим частинам Державної прикордонної служби України у межах прикордонної смуги з метою забезпечення національної безпеки і оборони для будівництва, облаштування та утримання інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій.

4. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і внутрішнього водного транспорту в порядку, встановленому законом.

5. Використання земельних ділянок водного фонду для рибальства здійснюється за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами.

Системний аналіз зазначених норм в контексті здійснення рибогосподарської діяльності дозволяє дійти висновку про те, що земельні ділянки водного фонду можуть надаватися та, відповідно, використовуватись для рибогосподарських потреб:

1) на праві власності громадянами та юридичними особами-власниками переданих їм замкнених природних водойм загальною площею до 3 гектарів або створених ними штучних рибогосподарських водойм;

2) на праві постійного користування державними водогосподарськими організаціями або державними рибогосподарськими підприємствами, установами і організаціями для ведення аквакультури;

3) на умовах оренди громадянами та юридичними особами земельними ділянками прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озер, водосховищ, інших водойм для рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури);

4) за згодою їх власників або за погодженням із землекористувачами для рибальства громадянами та юридичним особами.

Оскільки за встановленими обставинами справи відповідач не є ані власником земельної ділянки водного фонду, ані державною водогосподарською організацією або державним рибогосподарським підприємством, установою, організацією, то відповідно до положень статті 59 ЗК України використання ним земельної ділянки водного фонду можливе виключно або на умовах оренди водного об`єкта, прибережної захисної смуги тощо для ведення рибництва (аквакультури) або за погодженням власників або користувачів земельних ділянок для здійснення рибальства.

Таким чином, для правильної кваліфікації підстав використання як водойми, так і земельної ділянки водного фонду судам необхідно встановити правову природу рибогосподарської діяльності: ведення аквакультури або рибальство.

Основні засади діяльності та державного регулювання в галузі рибного господарства, збереження та раціонального використання водних біоресурсів, порядок взаємовідносин між органами державної влади, місцевого самоврядування і суб`єктами господарювання, які здійснюють рибогосподарську діяльність у внутрішніх водних об`єктах України, внутрішніх морських водах і територіальному морі, континентальному шельфі, виключній (морській) економічній зоні України та відкритому морі регулюються Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».

У статті 1 цього Закону визначено, зокрема, що водні біоресурси (водні біологічні ресурси) - сукупність водних організмів (гідробіонтів), життя яких неможливе без перебування (знаходження) у воді. До водних біоресурсів належать прісноводні, морські, анадромні та катадромні риби на всіх стадіях розвитку, круглороті, водні безхребетні, у тому числі молюски, ракоподібні, черви, голкошкірі, губки, кишковопорожнинні, наземні безхребетні у водній стадії розвитку, водорості та інші водні рослини.

Використання водних біоресурсів, які перебувають у стані природної волі, здійснюється в порядку загального і спеціального використання (стаття 25 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів»).

Спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає, зокрема промислове рибальство (частина перша статті 27 зазначеного Закону).

За змістом частини першої статті 34 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» суб`єкт рибного господарства (юридична чи фізична особа, яка провадить рибогосподарську діяльність відповідно до законодавства) має право на користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів на недискримінаційних умовах у встановленому порядку.

Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 36 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» юридичні та фізичні особи мають право користуватися водними біоресурсами як об`єктами права власності Українського народу відповідно до Конституції України та цього Закону. Надання у користування рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) місцевого значення для провадження рибогосподарської діяльності здійснюється відповідно до закону.

Основні засади пріоритетного розвитку рибного господарства відповідно до статті 53 зазначеного Закону передбачають, зокрема пріоритетне надання в оренду водних об`єктів (їх частин) з низькою рибопродуктивністю суб`єктам господарювання, які займаються вирощуванням водних біоресурсів.

При цьому гідно зі статтею 6 ВК України води (водні об`єкти) є виключно власністю Українського народу і надаються тільки у користування. Український народ здійснює право власності на води (водні об`єкти) через Верховну Раду України, Верховну Раду Автономної Республіки Крим і місцеві ради. Окремі повноваження щодо розпорядження водами (водними об`єктами) можуть надаватися відповідним органам виконавчої влади та Раді міністрів Автономної Республіки Крим.

Порядок надання земель водного фонду у користування та припинення користування ними встановлюється земельним законодавством (стаття 85 ВК України).

Згідно із частиною першою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

У статті 122 ЗК України визначено, зокрема, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (частина перша). Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб (частина п`ята).

Відповідно до пункту 24 розділу X «Перехідні положення» ЗК України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель, зокрема, що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук). З дня набрання чинності цим пунктом і до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.

З врахуванням обставин цієї справи, зокрема, щодо здійснення відповідачем саме діяльності з риборозведення (аквакультури) (рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилову), а не промислового рибальства, здійснення відповідачем цієї діяльності на водному об`єкті без отримання в установленому ЗК України або Законом України «Про аквакультуру» порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин які визначаються координатами відведеної акваторії) є незаконною.

Таким чином, доводи позовної заяви прокурора про відсутність у відповідача передбачених законом підстав для користування земельною ділянкою водного фонду і, як наслідок, необхідність зобов`язання відповідача звільнити водний об`єкт, підтверджені на підставі наданих сторонами та оцінених судами доказів.

Щодо відступу від правового висновку, викладеного у справах № 923/213/18, № 914/1326/16 та № 908/2153/20.

У постановах Верховного Суду від 21.03.2019 у справі № 923/213/18, від 06.10.2021 у справі № 914/1326/16, від 05.01.2022 у справі № 908/2153/20 зроблено висновки про те, що законодавець розрізнив користування рибогосподарськими водними об`єктами (їх частинами), землями водного фонду та використання водних біоресурсів як окремими об`єктами користування. Можливості використання водних біоресурсів без обов`язкового отримання в установленому ЗК України або Законом України «Про аквакультуру» порядку в користування на умовах оренди рибогосподарських водних об`єктів (їх частин, які визначаються координатами відведеної акваторії), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами), де здійснюється використання цих водних біоресурсів, чинним законодавством не передбачена. Таке використання водних біоресурсів є нерозривно пов`язаним з використанням зазначених рибогосподарських водних об`єктів (їх частин, які визначаються координатами відведеної акваторії), у тому числі і земель водного фонду (зокрема і під цими об`єктами).

Водночас, хоча для суб`єктів рибного господарства взагалі встановлена законодавча заборона на отримання права користування водосховищами комплексного призначення, однак саме на таких водоймах більшою мірою і встановлюються режими рибогосподарської експлуатації та надаються дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів.

У такий спосіб сторони перебувають в умовах правової невизначеності, оскільки, з одного боку, відсутній юридичний механізм взяття в оренду водосховища попри заборону, встановлену статтею 51 ВК України, а з іншого боку, відповідач позбавлений можливості реалізації повноважень за статтею 13 Закону України «Про тваринний світ» щодо подання документів для надання у користування рибогосподарського рибного об`єкта позивачу, з урахуванням того, що відсутня інша процедура щодо отримання такого об`єкта у користування.

Отже, на думку колегії суддів, законодавство у цій сфері містить прогалину, яка потребує розумного тлумачення, зокрема в такий спосіб, що спеціальне використання водних біоресурсів фізичними та юридичними особами державної та комунальної власності може здійснюватися на умовах оренди, постійного або тимчасового користування. При цьому вимоги такого користування можуть визначатися режимом рибогосподарської експлуатації водного об`єкта. Отже, у разі встановлення режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, укладання окремого договору оренди такого водного об`єкта не є необхідним.

У контексті як зазначених доводів касаційної скарги, так і доводів щодо необхідності відступу від правових позицій судова палата дійшла таких висновків.

Для правильної кваліфікації підстав використання як водойми, так і земельної ділянки водного фонду судам необхідно встановити правову природу рибогосподарської діяльності: ведення аквакультури або рибальство.

Так, за змістом статті 23 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, видає, зокрема, такий документ дозвільного характеру, як дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

Статтею 24 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» передбачено, що дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, крім видів водних біоресурсів, занесених до Червоної книги України.

Строк дії дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) становить п`ять років.

Підставою для відмови у видачі дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) є: подання суб`єктом господарювання неповного пакета документів, необхідних для одержання дозволу згідно з установленим Кабінетом Міністрів України переліком; виявлення в документах, поданих суб`єктом господарювання, недостовірних відомостей; відсутність науково обґрунтованої інформації щодо спеціального використання водних біоресурсів (рішень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства); відсутність частки нерозподіленого ліміту водних біоресурсів; систематичні (три і більше) грубі порушення протягом року законодавства з охорони, використання та відтворення водних біоресурсів; несплата на час розгляду питання про видачу дозволу штрафних санкцій або наявність невідшкодованої шкоди, завданої рибному господарству; наявність простроченої заборгованості перед державним або місцевим бюджетом; використання виділеної кількості водних біоресурсів менш як на 75 відсотків протягом попередніх чотирьох років.

Водночас в статті 27 цього Закону розкривається поняття спеціального використання водних біоресурсів:

Спеціальне використання водних біоресурсів здійснюється шляхом їх вилучення з природного середовища (крім любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування в межах та обсягах безоплатного вилову) і включає:

промислове рибальство;

вилов водних біоресурсів у науково-дослідних, науково-промислових, дослідно-конструкторських цілях, а також з метою з`ясування їх санітарно-епідеміологічного стану (далі - дослідний вилов);

контрольний вилов водних біоресурсів для визначення їх стану та запасів;

меліоративний вилов водних біоресурсів з метою формування їх оптимального видового та вікового складу;

вилов водних біоресурсів з метою отримання біологічного матеріалу для штучного відтворення їх запасів та здійснення аквакультури;

любительське і спортивне рибальство у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного вилову.

Законодавством можуть визначатися й інші види спеціального використання водних біоресурсів.

Використання водних біоресурсів, які перебувають у межах ізольованих природних або штучно створених водних об`єктів, наданих у користування для потреб аквакультури, не належить до спеціального використання і здійснюється в порядку, визначеному власниками цих водних біоресурсів.

Статтею 30 цього Закону передбачено розподіл лімітів на квоти спеціального використання водних біоресурсів та прогнозів допустимого вилову. Зокрема, у ній визначено, що після затвердження у встановленому порядку центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, лімітів або прогнозів допустимого вилову центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, укладає договори на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) з користувачами строком на п`ять років. Квоти розраховуються пропорційно до даних державної статистики за останні чотири роки, що передують розрахунковому, про обсяг добутих (виловлених) кожним користувачем водних біоресурсів у середньому за рік. Відповідно до заявки користувача за ним може закріплюватися квота менша, ніж розрахована до принципів, визначених у цій статті.

Договори на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) можуть укладатися за результатами аукціонів, що проводяться для реалізації квот або прогнозів допустимого вилову, що вивільняються внаслідок припинення права користувачів на спеціальне використання водних біоресурсів, або з резерву.

Типовий договір на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) встановлює Кабінет Міністрів України.

Організатором аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства.

Порядок проведення аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) встановлює Кабінет Міністрів України.

В такий спосіб для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) крім дозволу законом визначено й необхідність укладення відповідного договору на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

Більше того, статтею 31 зазначеного Закону передбачено, що правила промислового рибальства розробляються на основі наукових обґрунтувань за басейновим принципом та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості.

Правилами промислового рибальства визначаються райони, способи і строки вилучення (вилову, добування, збирання) водних біоресурсів, типи, розміри та кількість рибопромислових суден, знаряддя вилову, їх кількість, допустимі до вилову розміри об`єктів промислу, вимоги щодо їх охорони, а також умови користування промисловими ділянками рибогосподарських водних об`єктів (їх частинами), навантаження на кожний водний об`єкт за кількістю та потужністю плавзасобів.

З метою забезпечення охорони, раціонального використання окремих видів водних біоресурсів, а також для доповнення, уточнення або зміни зазначених правил можуть розроблятися режими для окремих рибогосподарських водних об`єктів (їх частин). Режими затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості.

Правила промислового рибальства в рибогосподарських водних об`єктах України були затверджені наказом Державного комітету рибного господарства України від 18.03.99 № 33 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 10.04.2023 № 785).

Пунктами 5.1, 5.2 було передбачено, що промисел водних живих ресурсів здійснюється користувачами за плату в межах виділених їм у встановленому порядку квот за дозволами та талонами встановленого зразка, виданими їм державними органами рибоохорони.

З метою створення оптимальних умов відтворення, штучного розведення, вирощування водних живих ресурсів та їх використання і охорони, до цих Правил можуть розроблятись режими, які уточнюють і доповнюють вимоги щодо здійснення спеціального використання водних живих ресурсів у окремих рибогосподарських водних об`єктах.

Рибалкам, які відповідають за вилучення водних живих ресурсів у виробничих підрозділах користувачів (ланки, судна, дільниці, бригади тощо), державними органами рибоохорони видаються промислові квитки та талони; іншим рибалкам, які здійснюють вилучення водних живих ресурсів у зазначених підрозділах, користувачі зобов`язані видати посвідчення рибалки.

При цьому підпунктом 9.14.9 Правил користувачам водних живих ресурсів заборонялося проводити на рибогосподарських водних об`єктах та їхніх ділянках роботи з розведення та вирощування водних живих ресурсів.

Інструкція про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах була затверджена наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008 № 4 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 09.07.2024 № 2012).

Цією Інструкцією було передбачено, що режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта (далі - Режим) - установлена на відповідний термін сукупність вимог, умов та заходів щодо обсягів робіт з відтворення ВЖР за їх віковими та видовими характеристиками, строків лову, типів і кількості знарядь та засобів лову, обсягів вилучення, регламентації любительського і спортивного рибальства, ощадливого використання туводних видів, виконання якого забезпечує раціональне використання ВЖР рибогосподарського водного об`єкта або його ділянки.

При цьому було передбачено, що для здійснення штучного розведення, вирощування ВЖР та їх використання користувач подає до спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань рибного господарства України у тому числі заяву (додаток 1), погоджену з територіальним органом рибоохорони, у зоні контролю якого перебуває рибогосподарський водний об`єкт (його ділянка) та Режим (додаток 2), погоджений з територіальним органом рибоохорони та територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, у зоні діяльності яких є рибогосподарський водний об`єкт, який розробляється на підставі науково-біологічного обґрунтування.

У пункті 2.3 Інструкції також зазначено, що Режим погоджується територіальним органом рибоохорони, у зоні якого здійснюватимуть діяльність, та територіальним органом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України протягом місяця з дня його отримання. Якщо Режим не погоджується, то в місячний термін він надсилається користувачу з мотивованим повідомленням та відправляється на доопрацювання.

В той же час сама лише наявність такого Режиму не надає правових підстав для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) на водосховищі для здійснення промислового рибальства.

Додатково судова палата вважає за необхідне звернути увагу й на те, що відносини щодо рибальства регулюються й законодавством України про тваринний світ (фауністичним законодавством).

Відносини у галузі охорони, використання і відтворення тваринного світу, об`єкти якого перебувають у стані природної волі, у напіввільних умовах чи в неволі, на суші, у воді, ґрунті та повітрі, постійно чи тимчасово населяють територію України або належать до природних багатств її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, регулюються Конституцією України, Законом України «Про тваринний світ», законами України «Про охорону навколишнього природного середовища», «Про мисливське господарство та полювання» та іншими нормативно-правовими актами.

До об`єктів тваринного світу, на які поширюється дія Закону України «Про тваринний світ» є, в тому числі, дикі тварини - хордові, в тому числі хребетні (ссавці, птахи, плазуни, земноводні, риби та інші) і безхребетні (членистоногі, молюски, голкошкірі та інші) в усьому їх видовому і популяційному різноманітті та на всіх стадіях розвитку (ембріони, яйця, лялечки тощо), які перебувають у стані природної волі, утримуються у напіввільних умовах чи в неволі (стаття 3 Закону України «Про тваринний світ»).

Стаття 17 Закону України «Про тваринний світ» визначає умови спеціального використання об`єктів тваринного світу. Так, до спеціального використання об`єктів тваринного світу належать усі види використання тваринного світу (за винятком передбачених законодавством випадків безоплатного любительського і спортивного рибальства у водних об`єктах загального користування), що здійснюються з їх вилученням (добуванням, збиранням тощо) із природного середовища.

Спеціальне використання об`єктів тваринного світу в порядку ведення мисливського і рибного господарства здійснюється з наданням відповідно до закону підприємствам, установам, організаціям і громадянам права користування мисливськими угіддями та рибогосподарськими водними об`єктами.

Спеціальне використання об`єктів тваринного світу здійснюється лише за відповідними дозволами чи іншими документами, що видаються в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Ця вимога поширюється також на власників чи користувачів земельними ділянками, на яких перебувають (знаходяться) об`єкти тваринного світу.

Рибальство, включаючи добування водних безхребетних тварин, є одним з видів використання об`єктів тваринного світу, який може здійснюватися за умови додержання вимог цього Закону та інших нормативно-правових актів (стаття 20 Закону України «Про тваринний світ»).

Рибальством вважається добування риби та водних безхребетних.

На території України відповідно до законодавства може здійснюватися промислове, любительське та спортивне рибальство.

Правила рибальства, об`єкти рибальства, порядок надання у користування рибогосподарських водних об`єктів, а також вимоги щодо ведення рибного господарства визначаються у порядку, встановленому цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 25 Закону України «Про тваринний світ»).

Статтею 26 цього ж Закону врегульовано засади здійснення промислового рибальства.

Підприємствам, установам, організаціям і громадянам у порядку спеціального використання об`єктів тваринного світу надається право ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних на промислових ділянках рибогосподарських водних об`єктів та континентальному шельфі України.

До рибогосподарських водних об`єктів належать усі поверхневі, територіальні і внутрішні морські води, які використовуються (можуть використовуватися) для промислового добування, вирощування чи розведення риби та інших об`єктів водного промислу або мають значення для природного відтворення їх запасів, а також виключна (морська) економічна зона та акваторія у межах континентального шельфу України.

Перелік промислових ділянок рибогосподарських водних об`єктів (їх частин) визначається Кабінетом Міністрів України.

Підприємства, установи, організації і громадяни, яким надано в користування рибогосподарські водні об`єкти (їх частини) для ведення промислового рибальства, включаючи промисел водних безхребетних, зобов`язані дотримуватися вимог, передбачених статтею 34 цього Закону, а також здійснювати інші заходи, що забезпечують поліпшення екологічного стану водних об`єктів і умов відтворення рибних запасів, та утримувати в належному санітарному стані прибережні захисні смуги в місцях здійснення промислового рибальства.

В такий спосіб норми законодавства про тваринний світ встановлюють особливості використання об`єктів тваринного світу для здійснення рибальства, водночас за змістом їх правових приписів вони не регулюють порядку надання водних об`єктів та/або земельних ділянок, на яких вони розташовані, у користування.

Подібна правова конструкція має місце, зокрема, в законодавстві України про тваринний світ щодо порядку здійснення мисливського господарства та полювання. Так, статтею 14 Закону України «Про мисливське господарство та полювання» визначено перелік документів на право полювання (для громадян України): посвідчення мисливця; щорічна контрольна картка обліку добутої дичини і порушень правил полювання з відміткою про сплату державного мита; дозвіл на добування мисливських тварин (ліцензія, відстрільна картка, дозвіл на діагностичний та селекційний відстріл тощо); відповідний дозвіл на право користування вогнепальною мисливською зброєю у разі її використання; паспорт на собак мисливських порід, інших ловчих звірів і птахів у разі їх використання під час полювання.

Зазначені документи мисливець зобов`язаний мати під час здійснення полювання, транспортування або перенесення продукції полювання і пред`являти їх на вимогу осіб, уповноважених здійснювати контроль у галузі мисливського господарства та полювання.

Посвідчення мисливця та щорічна контрольна картка обліку добутої дичини і порушень правил полювання, родоводи і паспорти на собак мисливських порід, які можуть використовуватися в полюванні, паспорти на інших ловчих звірів і птахів видаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

Разом з тим статтею 29 цього ж Закону передбачено порядок надання у користування мисливських угідь. За змістом цієї статті мисливські угіддя для ведення мисливського господарства надаються у користування Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства, погодженим з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, а також власниками або користувачами земельних ділянок.

Мисливські угіддя надаються у користування на строк не менш як на 15 років.

При цьому статтею 24 Закону визначено, що користування мисливськими угіддями є платним.

Розмір та порядок внесення плати за користування мисливськими угіддями визначаються у договорі між користувачем мисливських угідь та власником або постійним користувачем земельних ділянок, на яких знаходяться ці угіддя.

Розмір плати за користування мисливськими угіддями встановлюється залежно від їх місцезнаходження, природної якості та інших факторів.

Схожа модель правового регулювання міститься і в законодавстві України про надра. Так, статтею 16 Кодексу України про надра передбачено особливості отримання спеціального дозволу на користування надрами.

Разом з тим порядок надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами передбачено статтею 18 цього ж Кодексу, в якій наголошено, що надання земельних ділянок для потреб, пов`язаних з користуванням надрами, провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством України.

Земельні ділянки для користування надрами, крім випадків, передбачених статтею 23 цього Кодексу, надаються користувачам надр після одержання ними спеціальних дозволів на користування надрами чи гірничих відводів.

Місцеві ради при наданні земельної ділянки для розробки родовищ корисних копалин місцевого значення одночасно надають у користування і надра.

Крім рибальства, зокрема промислового рибальства, іншим різновидом здійснення рибогосподарської діяльності є рибництво (аквакультура).

18.09.2012 Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про аквакультуру», який визначає принципи державної політики, основні засади розвитку і функціонування аквакультури, правові основи діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування у сфері аквакультури.

За змістом цього Закону аквакультура (рибництво) - сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.

Водночас цей закон також визначає необхідність отримання права на користування водоймою (її частиною) та земельною ділянкою. Так статтею 14 Закону України «Про аквакультуру» передбачено, що:

1. Рибогосподарський водний об`єкт для цілей аквакультури надається в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі відповідно до ВК України.

Частини рибогосподарського водного об`єкта надаються в користування на умовах оренди юридичній чи фізичній особі органами, які здійснюють розпорядження земельними ділянками під водою (водним простором) відповідно до ЗК України, лише для розміщення плавучих рибницьких садків. У такому разі межі наданої в користування частини рибогосподарського водного об`єкта визначаються координатами відведеної акваторії. Відведення земельної ділянки водного фонду під водою (водним простором) та встановлення її меж у натурі (на місцевості) не здійснюються.

2. Рибогосподарська технологічна водойма для цілей аквакультури надається юридичній чи фізичній особі органом, який здійснює розпорядження земельною ділянкою під водою (водним простором) відповідно до ЗК України, за договором оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом.

При передачі юридичній чи фізичній особі в оренду рибогосподарської технологічної водойми такій особі одночасно можуть передаватися в користування гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми.

Надання рибогосподарської технологічної водойми у користування на умовах оренди здійснюється за наявності паспорта рибогосподарської технологічної водойми та/або технічного проекту рибогосподарської технологічної водойми.

Порядок розроблення та форма паспорта затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері рибного господарства.

3. Об`єктом користування на умовах оренди рибогосподарської технологічної водойми є земельна ділянка під водою, в межах якої здійснюється аквакультура, та вода (водний простір), які в комплексі одночасно надаються в користування одній і тій самій юридичній чи фізичній особі.

Плата за користування на умовах оренди рибогосподарською технологічною водоймою складається з орендної плати за використання земельних ділянок та орендної плати за рибогосподарську технологічну водойму.

4. Надання в користування на умовах оренди акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, визначення їх меж (координат) для цілей аквакультури (марикультури) здійснюється Кабінетом Міністрів України.

При наданні Кабінетом Міністрів України юридичній чи фізичній особі в користування на умовах оренди акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, а також виключної (морської) економічної зони України органи, що відповідно до ЗК України здійснюють розпорядження земельними ділянками, можуть надавати юридичній чи фізичній особі в користування на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення.

При наданні Кабінетом Міністрів України в користування на умовах оренди акваторій (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, а також виключної (морської) економічної зони України відведення земельної ділянки водного фонду під водою (водним простором) та встановлення її меж у натурі (на місцевості) не здійснюється.

5. Методика визначення розміру плати за використання на умовах оренди акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України затверджується Кабінетом Міністрів України.

Методика визначення розміру плати за використання на умовах оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, рибогосподарської технологічної водойми затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства.

6. Договір оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України укладається у письмовій формі.

Істотними умовами договору оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, що визначаються за згодою сторін, є:

об`єкт оренди;

строк дії договору;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

умови використання частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України;

умови і строки передачі об`єкта оренди суб`єкту аквакультури;

умови збереження стану об`єкта оренди;

умови повернення суб`єктом аквакультури об`єкта оренди;

встановлені обмеження (обтяження) щодо використання об`єкта оренди;

визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини;

відповідальність сторін.

За згодою сторін у договорі оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України можуть конкретизуватися його умови.

7. Передача орендарем права на оренду частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України іншим суб`єктам господарювання забороняється.

8. У договорі оренди частини рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України визначаються зобов`язання орендаря щодо здійснення ним заходів з охорони та недопущення погіршення екологічного стану рибогосподарського водного об`єкта, акваторії (водного простору) внутрішніх морських вод, територіального моря, виключної (морської) економічної зони України, проведення меліоративних робіт тощо.

9. Державна реєстрація права оренди здійснюється відповідно до закону.

Частиною першою статті 15 Закону України «Про аквакультуру» «Рибальство для цілей аквакультури» визначено, що добування (вилов) водних біоресурсів для цілей аквакультури здійснюється упродовж визначеного законодавством промислового періоду, а також, у разі потреби, в період нересту відповідно до законодавства.

При цьому Суд звертає увагу, що правова позиція щодо застосування Закону України «Про аквакультуру» в контексті використання водних об`єктів та необхідності укладення договору оренди вже висловлювалась у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 12.05.2024 у справі № 916/1719/22.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій із посиланням саме на приписи Закону України «Про аквакультуру» встановили, що відповідачем здійснюється діяльність, яка підпадає під ознаки рибництва (аквакультури) - рибогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування водних біоресурсів, зокрема прісноводних риб, а також їх вилов.

Додатково суд першої інстанції послався на висновок, викладений у п. 5.15 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08.09.2021 у справі № 922/3092/20 за позовом Харківської обласної організації Українського товариства мисливців і рибалок до ТОВ «Фіш-Торг» про усунення перешкод у праві користування позивачем - Старогниличанським водосховищем щодо здійснення мисливського господарства, здійснення спортивної та любительської риболовлі, проведення полювання шляхом зобов`язання ТОВ «Фіш-Торг» здійснити демонтаж огорожі та забороняючих знаків, встановлених вздовж берега Старогниличанського водосховища, та заборони чинити перешкоди у реалізації вказаних прав позивача іншим чином. В цій справі також було встановлено, що у відповідача відсутні правовстановлюючі документи, які б надавали останньому право користування землями водного фонду та визначали правові підстави користування водним об`єктом.

У такий спосіб судами було зроблено обґрунтований висновок про те, що відповідно до встановлених обставин справи та фактичних дій відповідача ані Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, ані дозволи на спеціальне використання водних біоресурсів не є та не можуть бути правовстановлюючими документами, якими надається право користування водними об`єктами чи землями водного фонду, та не визначають правових підстав користування водними об`єктами, зокрема водосховищем комплексного призначення для цілей аквакультури.

Судова палата погоджується з такими висновками та додатково зазначає, що посилання Скаржника на те, що він займається виключно рибальством, а не діяльністю в сфері аквакультури (не здійснюється штучне розведення та вирощування водних біоресурсів) суперечить його ж доводам та правовій позиції у цій справі.

Судова палата також зазначає, що, виходячи із системного аналізу норм ВК України та ЗК України, законів України «Про тваринний світ», «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів», «Про аквакультуру» ще однією відмінністю рибальства від рибництва (аквакультури) є характер здійснення цієї діяльності в межах рибогосподарського об`єкта: рибальство має тимчасовий характер, протягом визначеного періоду, в той час, коли здійснення рибництва (аквакультури) передбачає постійне перебування користувача на водному об`єкті.

При цьому факт здійснення своєї рибогосподарської діяльності саме на постійній основі, з обмеженням прав, зокрема, права загального природокористування інших користувачів, встановлення огорожі та забороняючих знаків тощо були встановлені у справі № 922/3092/20, на яку посилався господарський суд першої інстанції.

Крім того, надання рекреаційних послуг в межах спірного об`єкта також відповідає складовим саме діяльності в сфері аквакультури, а не рибальства».

Отже, згідно зі ст. 30 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» передбачено розподіл лімітів на квоти спеціального використання водних біоресурсів та прогнозів допустимого вилову. При цьому, відповідно до вимог цієї норми закону, для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) крім дозволу законом визначено й необхідність укладення відповідного договору на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах). Разом з тим відповідачем було надано суду лише Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта без підтвердження укладення відповідного договору.

При цьому, Судова палата Верховного Суду вказала, що для правильної кваліфікації підстав використання як водойми, так і земельної ділянки водного фонду судам необхідно встановити правову природу рибогосподарської діяльності: ведення аквакультури або рибальство (п. 5.24 постанови).

Першочергово варто відмітити, що законодавець розмежував діяльність щодо користування водними біоресурсами (шляхом їх вилучення з середовища існування в порядку промислового рибальства чи наукового/дослідного тощо вилову) і користування водними об`єктами у комплексі з земельними ділянками під ними для підвищення їх продуктивності та збільшення обсягу вилучення водних біоресурсів (передбачає штучне відтворення, тобто вселення, розведення, утримання водних біоресурсів, і фактично надає користувачу виключні права щодо водойми).

Згідно з чинним законодавством єдиним документом, який надає право на користування водними біоресурсами (без виключних прав на користування водними об`єктами у комплексі з земельними ділянками) та, відповідно, визначає вимоги до такого користування, є дозвіл на спеціальне використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах), який суб`єкт господарювання отримує у встановленому законодавством порядку (ст. 23 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів»).

У статті 27 Закону України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» встановлено лише три основних види спеціального використання водних біоресурсів: промислове рибальство, дослідний вилов, любительське рибальство у водних об`єктах загального користування, що перевищує встановлені обсяги безоплатного добування (вилову).

Статтею 30 цього Закону передбачено розподіл лімітів на квоти спеціального використання водних біоресурсів та прогнозів допустимого вилову. Зокрема, у ній визначено, що після затвердження у встановленому порядку центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, лімітів або прогнозів допустимого вилову центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства, укладає договори на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) з користувачами строком на п`ять років. Квоти розраховуються пропорційно до даних державної статистики за останні чотири роки, що передують розрахунковому, про обсяг добутих (виловлених) кожним користувачем водних біоресурсів у середньому за рік. Відповідно до заявки користувача за ним може закріплюватися квота менша, ніж розрахована до принципів, визначених у цій статті.

Договори на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) можуть укладатися за результатами аукціонів, що проводяться для реалізації квот або прогнозів допустимого вилову, що вивільняються внаслідок припинення права користувачів на спеціальне використання водних біоресурсів, або з резерву.

Типовий договір на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) встановлює Кабінет Міністрів України.

Організатором аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері рибного господарства.

Порядок проведення аукціонів з продажу права на укладення договорів на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) встановлює Кабінет Міністрів України.

В такий спосіб для здійснення спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) крім дозволу законом визначено й необхідність укладення відповідного договору на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах).

Разом з тим, даних про укладання відповідачем з користувачами відповідного договору на право спеціального використання водних біоресурсів у рибогосподарських водних об`єктах (їх частинах) матеріали справи не містять.

При цьому, підпунктом 9.14.9 Правил промислового рибальства в рибогосподарських водних об`єктах України, затверджених наказом Державного комітету рибного господарства України від 18.03.99 № 33 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 10.04.2023 № 785) заборонялося проводити на рибогосподарських водних об`єктах та їхніх ділянках роботи з розведення та вирощування водних живих ресурсів.

Також варто зауважити, що під час рибальства суб`єкт господарювання здійснює вилов тих водних біоресурсів, які природньо розмножилися у водному об`єкті.

Відповідач ТОВ «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» здійснює господарську діяльність на водосховищі на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта, оформленого відповідно до положень Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008 № 4, яка втратила чинність 12.08.2024

Інструкція № 4 регламентувала порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах.

За цією Інструкцією спеціальним товарним рибним господарством визначався суб`єкт господарської діяльності, основною метою якого є підвищення рибопродуктивності рибогосподарського водного об`єкта шляхом штучного відтворення живих ресурсів, а також шляхом збереження та раціонального використання цінних туводних видів водних живих ресурсів (пункт 1.3).

Таким чином, враховуючи, що Режим рибогосподарської експлуатації водного об`єкта видавався у відповідності та на підставі Інструкції про порядок здійснення штучного розведення, вирощування риби, інших водних живих ресурсів та їх використання в спеціальних товарних рибних господарствах, затвердженої наказом Державного комітету рибного господарства України від 15.01.2008 № 4, такий Режим пов`язаний з експлуатацією конкретно визначеного водного об`єкту для рибогосподарських потреб (містить відомості про місце розташування і параметри водойми, склад донних ґрунтів, види рослинності, гідрологічний і гідрохімічний режими, зв`язок з іншими рибогосподарськими водними об`єктами), а не виключно умови користування водними біоресурсами в ньому.

При цьому, для ефективного здійснення такої діяльності суб`єкту господарювання необхідно обмежувати діяльність інших суб`єктів на водному об`єкті, про що також зазначено у оформленому відповідачем Режимі рибогосподарської експлуатації водного об`єкта.

В Інструкції № 4 містилися наступні норми, які свідчать про наділення суб`єкта, якому оформлено режим, особливими правами щодо водного об`єкта, яких не мають ті користувачі водних біоресурсів, які здійснюють їх спеціальне використання згідно з Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів».

Так, у пункті 1.3 Інструкції № 4 вказано, що рибогосподарські водні об`єкти це озера, річки, моря з лиманами та естуаріями, водосховища, ставки, а також окремі технологічні водойми, які використовуються або можуть використовуватися для розведення, вирощування, відтворення та (або) вилову риби та інших водних живих ресурсів, де господарська діяльність усіх учасників водогосподарського комплексу обмежується в інтересах рибного господарства.

У пункті 2.8 Інструкції № 4 зазначено, що користувач, якому видано режим, має одноосібне право на спеціальне використання водних біоресурсів у цьому водному об`єкті.

Також він може охороняти водні біоресурси на водних об`єктах спеціального товарного рибного господарства, регламентувати спортивне і любительське рибальство (встановлювати для цього відповідні ділянки), проводити рибоводно-меліоративні роботи тощо.

При розробці режиму на водні об`єкти, де вже здійснювалась рибогосподарська діяльність, відносини між чинними користувачами та суб`єктом господарювання, що подає режим на затвердження, урегульовуються шляхом згоди всіх користувачів щодо участі в створеному спеціальному товарному рибному господарстві або затвердженням спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань рибного господарства України режимів на окремі ділянки водного об`єкта.

Отже, Режим рибогосподарської експлуатації наділяє суб`єкта господарювання широким обсягом повноважень щодо водного об`єкта, зокрема користуватися водними біоресурсами у ньому одноосібно та обмежувати права інших суб`єктів на здійснення рибальства.

Таким чином, діяльність, яка здійснюється на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації (штучне розведення, вирощування, вселення, утримання водних біоресурсів, їх вилучення, рибоводно-меліоративні роботи) має всі ознаки рибництва (аквакультури), в той час, як спеціальне використання водних біоресурсів, визначене Законом України «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» не передбачає такого обсягу правомочностей у порівнянні з іншими користувачами.

Зокрема, згідно зі ст. 1 Закону України «Про аквакультуру» аквакультура це сільськогосподарська діяльність із штучного розведення, утримання та вирощування об`єктів аквакультури у повністю або частково контрольованих умовах для одержання сільськогосподарської продукції (продукції аквакультури) та її реалізації, виробництва кормів, відтворення біоресурсів, ведення селекційно-племінної роботи, інтродукції, переселення, акліматизації та реакліматизації гідробіонтів, поповнення запасів водних біоресурсів, збереження їх біорізноманіття, а також надання рекреаційних послуг.

Отриманий відповідачем Режим рибогосподарської експлуатації Бучанського водосховища, розташованого на р. Буча (басейн р. Ірпінь) біля с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, який погоджено 27.01.2023 Управлінням Державного агентства меліорації та рибного господарства у м. Києві та Київській області та 09.02.2023 Державним агентством меліорації та рибного господарства України, з терміном дії Режиму до 31.12.2032 року, передбачає використання Бучанського водосховища з площею водного дзеркала 80,42 га для вселення та вилучення (промисел) водних біоресурсів упродовж 10 років, в тому числі з використанням маломірних плавзасобів, а також передбачає проведення робіт з контролю рівня забруднення водного середовища, підготовку на акваторії водного об`єкту не менше 2 тоневих ділянок для меліоративного і промислового вилову риби, встановлення штучних гнізд для нересту, встановлення садкової лінії,

Також, Режим передбачає здійснення відповідачем охорони об`єкту від браконьєрства, охорону прибережної захисної смуги та здійснення викосу надмірної берегової рослинності, контроль щодо вилучення біоресурсів в процесі спортивного або любительського рибальства.

Крім того, Режимом передбачено можливість визначення відповідачем місць для любительського та спортивного рибальства за плату, а для безкоштовного лову з берега відповідач виділяє відповідні ділянки берегової смуги на спеціально відведеній території, також передбачено право відповідача перевіряти види та комплектацію знарядь лову і вагу виловленої риби та надання особистого дозволу на здійснення на водосховищі любительського рибальства з плавзасобу, передбачено заборону на підводне полювання без погодження з ТОВ «СТРГ «Бучанське».

В науково-біологічному обґрунтуванні вказаного режиму здійснено оцінку існуючих промислових запасів риб, обсягів майбутнього вселення та промислового вилову водних біоресурсів та констатовано, що Бучанське водосховище повною мірою відповідає основним вимогам до рибогосподарських потреб, а також проаналізовано вплив на екологічний стан водосховища при його використанні для рибогосподарських потреб, зокрема зазначено, що при годівлі риби з першого року експлуатації водойми мулові відкладенні ростуть дуже швидко, а при більшій товщині мулових відкладень в глибині відбуваються анаеробні процеси з утворенням отруйних речовин і газів, які шкідливі не лише для мешканців мулу, але й для риби, що потребує проведення ряду меліоративних заходів, таких як, необхідність розчистки ложа, його дезінфекцію та удобрення, підбивка та розчистка замулених та обмілілих ділянок прибережних зон засобами механізації.

Таким чином, діяльність, яка здійснюється на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта за своїм змістом відрізняється від промислового рибальства (вид спеціального використання водних біоресурсів, який передбачає їх вилов), адже крім вилову включає роботи з відновлення біоресурсів (штучного відтворення).

Таким чином, сам по собі Режим рибогосподарської експлуатації надає відповідачу обсяг правомочностей, притаманних аквакультурі, якими відповідач має потенційну можливість скористатись у будь-який час у обсязі, наведеному у Режиму.

Наведене спростовує твердження відповідача, що він здійснює діяльність/планує здійснювати діяльність у сфері промислового рибальства.

Згідно з матеріалами справи ТОВ «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» здійснює штучне відтворення (вселення, розведення, утримання), у жовтні 2023 року ТОВ «СТРГ «Бучанське» відвантажено у Бучанське водосховище рибу загальною кількістю екземплярів 22000, загальною вагою 2394 кг, а саме: товстолоб 17600 екз. вагою 1936 кг, короп 4100 екз. вагою 410 кг та білий амур 300 екз. вагою 48 кг., що підтверджується актом про обсяги відтворення водних біоресурсів від 26.10.2023.

Аналогічно, факт вселення ТОВ «СТРГ «Бучанське» у Бучанське водосховище риби (товстолобу дволітки, коропу дволітки та білого амурудволітки) у вказаній кількості підтверджується звітом про обсяги відтворення водних біоресурсів від 26.10.2023.

При цьому, відповідач на Бучанському водосховищі, що розташоване в межах Бучанського району Київської області, визнає що здійснює рибогосподарську діяльність, яка полягає у вселенні водних біоресурсів, за відсутності відповідного дозволу на спеціальне використання водних біоресурсів, однак на підставі Режиму і без отримання документів, які надають право користування земельною ділянкою з розташованим на ній водним об`єктом.

Сам факт зариблення згідно зі ст. 34 Закону України «Про тваринний світ», на яку посилається сам відповідач, свідчить про здійснення ним рибогосподарської діяльності. Зариблення є частиною рибогосподарської діяльності, що спростовує твердження відповідача про нездійснення діяльності на підставі Режиму рибогосподарської експлуатації водного об`єкта. Зариблення надає відповідачу підстави розраховувати на подальший промисловий вилов.

З огляду на викладене, відсутні підстави вважати, що відповідач здійснював зариблення наведеного у Режимі водного об`єкту саме в порядку спеціального користування, для чого у нього були відсутні довільні документи, відповідно, і підстави. В той же час, норми та умови зариблення були також передбачені чинним Режимом, що з достатньою вірогідністю свідчить про здійснення відповідачем саме діяльності, визначеної у Режимі - рибогосподарської діяльності зі штучного розведення, утримання, вирощування водних біоресурсів у повністю або частково контрольованих умовах для одержання продукції аквакультури. Така діяльність відповідає визначенню рибництва (аквакультури), а не промислового рибальства, що передбачає отримання правовстановлюючих документів на водний об`єкт та земельну ділянку під ним.

Вказане також підтверджує неправомірність та безпідставність використання відповідачем для здійснення власної господарської діяльності об`єкту державної власності для рибогосподарських потреб, для якого взагалі не передбачено такого виду використання.

Звертаючись до суду з вимогою про повернення земельних ділянок водного фонду з розташованим на них водним об`єктом, прокурором у позові вказано, що згідно з вимогами ст. 51 Водного кодексу України у користування на умовах оренди для рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, лікувальних, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт можуть надаватися водосховища (крім водосховищ комплексного призначення), ставки, озера та замкнені природні водойми.

Щодо доводів відповідача про те, що йому не винесено жодного припису та не складено жодного акту в сфері використання та охорони земель, що свідчить про правомірність його дій, прокуратура пояснила, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану та прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 13.03.2022 № 303 «Про припинення заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду в умовах воєнного стану», припинено проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) і державного ринкового нагляду на період воєнного стану, у зв`язку з чим, приписи чи акти перевірки відносно господарської діяльності відповідача на Бучанському водосховищі не могли бути складені та внесені органами державного контролю через відсутність відповідних заходів державного нагляду (контролю).

Крім того, згідно інформації Держводагентства від 06.11.2023№ 5444/5/4/11-23, що наявна в матеріалах справи, Держводагентство, його територіальні органи та організації, що належать його до сфери управління, не уповноважені законом на здійснення державного нагляду (контролю).

У даному випадку, належним способом захисту порушеного права є пред`явлення до суду негаторного позову в порядку, визначеному ст. 391 Цивільного кодексу України, з метою усунення перешкод, які створює відповідач у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави.

У такому разі позовну вимогу про витребування земельної ділянки слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема вимагаючи повернути таку ділянку (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, п. 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, п. 81, 90 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі № 911/3310/17, від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17).

Відповідно до ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Зважаючи, що правопорушення є таким, що триває у часі, власник майна може звернутися за захистом свого права протягом всього часу, поки воно триває.

Водночас, згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями ст. 16 ЦК України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, та визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ця норма кореспондується з положеннями ст. 20 ГК України, в якій визначено способи захисту прав і законних інтересів суб`єктів господарювання та споживачів.

З огляду на вищезазначені норми матеріального права, обрання способу захисту у кожному конкретному випадку та з огляду та особливості певних правовідносин є законним правом позивача або прокурора. Разом з тим, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Отже наведена норма права передбачає такий спосіб захисту як пред`явлення позову про звільнення самовільно зайнятого водного об`єкта разом із землею під ним.

Приписами ст. 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Зокрема, відповідно до п. б ч. 3 цієї норми передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (ч. 1); власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (ч.2).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, відповідно до положень норм ст. 16, 386, 391 ЦК України, власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст. 16, 386, 391 ЦК України, вимога про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом звільнення водного об`єкта разом із зайнятими цим водосховищем земельними ділянками та його повернення у віддання законного власника є належним способом захисту інтересів держави.

Як зазначалось вище, одним із способів захисту прав на земельні ділянки, передбачених ч. 3 ст. 152 ЗК України та ч. 2 ст. 16 ЦК України, є серед іншого, відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 90 ЗК України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Разом з цим, відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Згідно з ч. 2 ст. 79 ЗК України, право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об`єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб.

Поняття «інтереси держави» визначено Конституційним Судом України (рішення від 8 квітня 1999 року МоЗ-рп/99 у справі № 1-1/99), який зазначив, зокрема, про те, що:

- державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (абз. 2 п. 3 рішення);

- інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств (абз. 3 п. 4 рішення);

- із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (абз. 4 п. 4 рішення). Таким чином, Конституційний Суд України наголосив, що інтереси держави не обмежуються її матеріальними інтересами, а обумовлюються також загальнодержавними цілями і принципами.

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17 зазначив, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За Конституцією України (стаття 13) земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу, тому умови щодо їх використання є особливо суворими.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).

Водний кодекс України визначає, що усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси є обмеженими та уразливими природними об`єктами.

В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.

У преамбулі Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» зазначено, що охорона навколишнього природного середовища, раціональне використання природних ресурсів, забезпечення екологічної безпеки життєдіяльності людини - невід`ємна умова сталого економічного та соціального розвитку України.

З цією метою Україна здійснює на своїй території екологічну політику, спрямовану на збереження безпечного для існування живої і неживої природи навколишнього середовища, захисту життя і здоров`я населення від негативного впливу, зумовленого забрудненням навколишнього природного середовища, досягнення гармонійної взаємодії суспільства і природи, охорону, раціональне використання і відтворення природних ресурсів.

Користування водним об`єктом із зайнятою ним земельною ділянкою водного фонду всупереч встановленому законодавством порядку суперечить інтересам держави у сфері ефективного і раціонального використання природних ресурсів.

Український народ є визначеним Конституцією України суб`єктом права власності на землю, водні та інші природні ресурси в межах території України, рівним в своїх правах перед законом із іншими суб`єктами права власності.

Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. 1, 3, 6-8, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності під час користування землями, водними та іншими природними ресурсами, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме всіх можливих законних способів та засобів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на дане майно.

Отже, правовідносини, пов`язані з користуванням природними ресурсами беззаперечно становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконне користування ними такому суспільному інтересу не відповідає.

З огляду на викладене, враховуючи, що звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення державної, а також суспільної потреби у відновленні законності та вирішення питання щодо повернення державі водного об`єкта та зайнятої земельної ділянки водного фонду, а відповідачем не доведено належними доказами правомірність використання спірного водного об`єкту, суд дійшов висновку про обґрунтованість та законність заявлених прокурором позовних вимог, у зв`язку з чим визнав за необхідне їх задовольнити у повному обсязі.

Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Згідно з ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належними у розумінні ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

За наслідками розгляду спору суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та обґрунтовані, відповідачем не спростовані, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відшкодування витрат по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються судом на відповідача у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 79, 129, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Державним агентством водних ресурсів України водним об`єктом - Бучанським водосховищем площею 80,42 га, розташованим на р. Буча (басейн р. Ірпінь права притока р. Дніпро) в с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» (вул. Шота Руставелі, 33-Б, нежиле приміщення 27, м. Київ, 01033, ) повернути його на користь держави в особі Державного агентства водних ресурсів України (вул. Велика Васильківська, 8, м. Київ, 01004, ).

3. Усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні Київською обласною державною адміністрацією земельною ділянкою під водним об`єктом - Бучанським водосховищем площею 80,42 га, розташованим на р. Буча (басейн р. Ірпінь права притока р. Дніпро) в с. Михайлівка-Рубежівка Бучанського району Київської області, шляхом зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» (вул. Шота Руставелі, 33-Б, нежиле приміщення 27, м. Київ, 01033, ) повернути її на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації (площа Лесі Українки, 1, м. Київ, 01196, ).

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціальне товарне рибне господарство «Бучанське» (01033, м. Київ, вул. Руставелі Шота, 33-Б, н/п 27, ) на користь Київської обласної прокуратури (01196, м. Київ, вул. пл. Лесі Українки, 1, ) витрати по сплаті судового збору у сумі 5 368,00 грн.

5. Накази видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено у порядку і строки, встановлені ст.ст. 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 27.03.2026.

Суддя Т.П. Карпечкін