РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

07.08.2025Справа № 910/10547/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Колосовій О.П., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом громадянина ОСОБА_1 , АДРЕСА_1

до 1. Громадянина ОСОБА_2 , АДРЕСА_2

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» вул. Хрещатик, 22, а/с В-468, м. Київ,01001

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» вул. Електротехнічна, 2А, м. Київ, 02217

про визнання недійсним правочинів

Представники сторін:

від позивача: Сергеєв П.О.

від відповідача 1: не з`явився.

від відповідача 2: не з`явився.

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадянин ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до громадянина ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» про визнання недійсними:

- довіреності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) від 24.10.2023, посвідченої приватним нотаріусом Лукашом Козловські в Седльце, Польща за реєстровим №6240/2023;

- Договору дарування від 07.11.2023 частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (), укладеного між громадянином ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» ().

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вказана довіреність відповідачем 1 не видавалась та не відповідає дійсній волі останнього, позаяк, на переконання позивача, гр. ОСОБА_2 не міг на законних підставах перебувати на території Польщі, у зв`язку з чим довіреність має бути визнана недійсною в судовому порядку, та, відповідно, укладений представником на підставі такої довіреності договір дарування частки в статутному капіталі від 07.11.2023, має бути також визнаний недійсним з огляду на відсутність у представника необхідного обсягу повноважень на укладення відповідного правочину.

Також разом з позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування доказів згідно ст. 81 ГПК України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.09.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через систему "Електронний суд" 12.09.2024 та через канцелярію суду 13.09.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 11.09.2024 надійшли ідентичні за змістом заяви б/н від 12.09.2024 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши які суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/10547/24 та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 06.11.2024.

Судом повідомлено, що через канцелярію суду від відповідача 2 - ТОВ «МАЙКРОФТ» 01.10.2024 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 26.09.2024, з доказами надсилання на адреси інших учасників справи, відповідно до якого відповідач 2 вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на ненадання позивачем до позовної заяви належних та допустимих доказів того, що оскаржувана Довіреність від 24.11.2023 № 6240/2023 не видавалась ОСОБА_2 , позаяк позов містить безпідставні та нічим не обґрунтовані припущення позивача. Відповідач 2 наголошує, що при нотаріальному оформленні оскаржуваної Довіреності волевиявлення відповідача 1 було вільним та відповідало його внутрішній волі, що узгоджується із положеннями ч. 3 ст.203 Цивільного кодексу України.

Також відповідач 2 зазначає, що при оформленні оскаржуваної довіреності та при даруванні відповідачем 1 своєї частки у статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» відповідачу 2, кінцевими бенефіціарами якого є доньки ОСОБА_2 , права та охоронювані законом інтереси позивача жодним чином не порушуються, адже його майновий стан та становище у ТОВ «ЕЛОІС» не змінилось - він був та лишається учасником ТОВ «ЕЛОІС», якому належить 25 % частки у статутному капіталі цього Товариства. При цьому позивач не навів у позовній заяві доводів, якими він обґрунтовує порушення своїх прав та інтересів як учасника ТОВ «ЕЛОІС», та не зазначив, яким чином змінилось його правове або майнове становище після укладення між відповідачами спірного Договору дарування.

В свою чергу, через систему "Електронний суд" від представника позивача 31.10.2024 надійшло клопотання б/н від 31.10.2024 про витребування доказів в порядку ст. 81 ГПК України, а саме: від приватного нотаріуса Лукаш Козловські (Польща) належним чином завірених копій довіреності від 24.10.2023, посвідченої приватним нотаріусом Лукашом Козловські в Седльце, Польща, за реєстровим № 6240/2023; копій документів, що були отримані від ОСОБА_2 при оформленні/засвідченні підпису на довіреності від 24.10.2023 № реєстрі 6240/2023 та документів на підтвердження оформлення/не оформлення Приватним нотаріусом Лукаш Козловські довіреності від 24.10.2023 № реєстрі 6240/2023 та підтвердження виконання підпису на вказаній довіреності особисто ОСОБА_2 . Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 06.11.2024 протокольною ухвалою оголошено перерву до 04.12.2024.

Судом доведено до відома учасників справи, що до початку судового засідання 04.12.2024 через систему "Електронний суд" надійшли: 04.12.2024 від представника позивача - клопотання б/н від 03.12.2024 про долучення доказів та витребування доказів, з доказами надсилання на адресу відповідачів, в якому, зокрема, викладене клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (), а також клопотання про витребування згідно ст. 81 ГПК України від приватного нотаріуса Лукаш Козловські (Польща) належним чином завірених копій довіреності від 24.10.2023, посвідченої приватним нотаріусом Лукашом Козловські в Седльце, Польща, за реєстровим № 6240/2023, копій документів, що були отримані від ОСОБА_2 при оформленні/засвідченні підпису на довіреності від 24.10.2023 № реєстрі 6240/2023 та документів на підтвердження оформлення/не оформлення Приватним нотаріусом Лукаш Козловські довіреності від 24.10.2023 № реєстрі 6240/2023 та підтвердження виконання підпису на вказаній довіреності особисто ОСОБА_2 ; від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України та від Державної прикордонної служби України інформації щодо фактів перетинання державного кордону України у напрямках "виїзд" та "в`їзд" ОСОБА_2 за період 24.02.2022 - 11.06.2024; 04.12.2024 від представника позивача - заява б/н від 03.12.2024 про збільшення позовних вимог, з доказами надсилання на адресу відповідача 1 та до електронного кабінету відповідача 2, в якій позивач доповнює первісно заявлені вимоги додатковою позовною вимогою про визнання недійсним Акту приймання-передачі від 07.11.2023 частки в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (), укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» (). Документи судом долучені до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 04.12.2024 протокольною ухвалою оголошено перерву до 15.01.2025.

Судом встановлено, що через систему "Електронний суд" представником позивача подані: 02.01.2025 - письмові пояснення б/н від 02.01.2025 по справі, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача 2, в яких позивач зазначає, що оскаржувані правочини впливають на його право брати участь в управлінні товариством в порядку, встановленому Законом України «Про товариства з обмеженою відповідальністю та додатковою відповідальністю» та Статутом товариства, яке реалізується разом з іншими учасниками, тобто порушують корпоративні права позивача - учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Елоіс»; клопотання б/н від 02.01.2025 про долучення доказів, а саме відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.12.2024. Документи судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2025 судом задоволено заяву позивача про збільшення позовних вимог, яка розцінена судом як заява про зміну предмету позову шляхом доповнення первісних вимог додатковою вимогою, заяву прийнято до розгляду та подальший розгляд справи здійснюється з урахуванням нового предмету позову, а також задоволено клопотання позивача в частині залучення до участі у справі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» як третю особу, які не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача та, відповідно, відкладено підготовче засідання у справі на 19.02.2025.

Судом повідомлено, що через систему «Електронний суд» 19.02.2025 на виконання вимог ухвали суду від 15.01.2025 представником позивача подано супровідним листом б/н від 19.02.2025 докази направлення копії позовної заяви з додатками на адресу третьої особи. Документи судом долучені до матеріалів справи.

У підготовчих засіданнях 19.02.2025 та 12.03.2025 протокольними ухвалами оголошено перерви до 12.03.2025 та 27.03.2025 відповідно.

Судом встановлено, що через систему «Електронний суд» 26.03.2025 представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву б/н від 26.03.2025, з доказами надсилання до електронних кабінетів інших учасників справи, в якому гр. ОСОБА_2 заперечує проти позовних вимог, посилаючись на відсутність порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача у даному спорі, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, а також ненадання позивачем доказів на підтвердження обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позовних вимог - зокрема, підроблення довіреності. Відповідач 1 зазначає, що при укладенні між відповідачем 1 та відповідачем 2 спірного Договору дарування від 07.11.2023 частки статутного капіталу ТОВ «ЕЛОІС» були дотримані вимоги, визначені чинним законодавством та є необхідними для чинності договору дарування, а саме вказаний Договір відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України. Відзив судом долучений до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.03.2025 за ініціативою суду витребувано від Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» () та, відповідно, відкладено підготовче засідання у справі на 30.04.2025.

Судом доведено до відома, що до початку судового засідання 23.04.2025 через канцелярію суду на виконання ухвали суду від 27.03.2025 від Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації супровідним листом № 102-1818-22.04.2025 надійшли належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційної справи Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (), які судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.04.2025, враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, судом закрито підготовче провадження у справі №910/10547/24 та справа призначена до судового розгляду по суті на 28.05.2025.

У судових засіданнях з розгляду справи по суті 28.05.2025 та 25.06.2025 протокольними ухвалами оголошено перерви до 25.06.2025 та 07.08.2025 відповідно.

У судові засідання з розгляду справи по суті 28.05.2025 та 07.08.2025 з`явився представник позивача.

Відповідач 1 особисто та/або його представник, а також представники відповідача 2 та третьої особи у судові засідання з розгляду справи по суті 28.05.2025 та 07.08.2025 не з`явились.

У судове засідання з розгляду справи по суті 25.06.2025 року позивач та відповідач 1 особисто та/або їх представники, а також представники відповідача 2 та третьої особи не з`явились.

Відповідно до частини 11 статті 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої системи (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасник справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Згідно ч. 7 ст. 242 ГПК України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Суд зазначає, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами" від 29.06.2023, який набрав чинності 21.07.2023 та введений в дію 18.10.2023, внесено зміни до ряду статей ГПК України.

Так, відповідно до частини 6 статті 6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи (це, зокрема, фізичні особи, у тому числі фізичні особи-підприємці) реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.

Якщо реєстрація електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суперечить релігійним переконанням особи, яка зобов`язана його зареєструвати відповідно до цієї частини, передбачені цим Кодексом процесуальні наслідки звернення до суду такою особою без реєстрації електронного кабінету у вигляді залишення її документа без руху, його повернення або залишення без розгляду не застосовуються за умови, що особа заявила про такі обставини одночасно із поданням відповідного документа шляхом подання окремої обґрунтованої письмової заяви.

У відповідності до п. 2 ч. 6 статті 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Так, відповідач 2, третя особа, представники позивача і відповідача 1 про дату, час і місце проведення судових засідань з розгляду справи по суті 25.06.2025 та 07.08.2025 відповідно до норм ст. 6 ГПК України повідомлені належним чином в електронному кабінеті шляхом надсилання копії ухвали суду від 28.05.2025 та 25.06.2025, факт отримання якої 29.05.2025 та 18.07.2025 підтверджується наявними в матеріалах справи повідомленнями про доставку електронного листа до електронних кабінетів учасників справи.

При цьому, судом встановлено відсутність у позивача та відповідача 1 зареєстрованого електронного кабінету, у зв`язку з чим додатково з метою повідомлення останніх про оголошення перерви в судовому засіданні з розгляду по суті справи № 910/10547/24, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України ухвали суду від 28.05.2025 та 25.06.2025 були направлена судом рекомендованими листами з повідомленням про вручення на адресу реєстрації позивача та відповідача 1: вул. Чорних Запорожців, 3, кв. 18, м. Київ, 02152, та, вул. Будищанська, 5, кв. 89, м. Київ, 02097.

Згідно пункту 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Наразі, ухвала суду від 28.05.2025 року про оголошення перерви в судовому засіданні з розгляду по суті справи № 910/2096/25 була повернута поштовим відділенням на адресу суду 20.06.2025 неврученими позивачу та відповідачу 1 з відміткою «за закінченням строку зберігання».

В свою чергу, станом на час проведення судового засідання 07.08.2025 докази вручення відповідачу 1 ухвали суду від 25.06.2025 до суду не повернуті.

Судом здійснено запит з офіційного сайту АТ "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення № 386 відповідачу 1, в якому зазначено, що станом на 06.08.2025 поштове відправлення не вручене адресату та перебуває у поштовому відділенні.

В той же час судом згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців встановлено відповідність адреси реєстрації позивача та відповідача 1 зазначеній на конверті.

Інші поштові та/або електронні адреси, за якими можна встановити місцезнаходження/місце проживання позивача та відповідача 1, матеріали справи не містять та суду невідомі.

З огляду на вищевикладене суд констатує, що ним вчинено всі необхідні та можливі заходи з метою встановлення місцезнаходження/місця проживання позивача, відповідачів 1, 2, третьої особи та повідомлення їх про розгляд справи судом.

Про поважні причини неявки в судове засідання з розгляду справи по суті 25.06.2025 року позивача та відповідача 1 особисто та/або їх представників та представників відповідача 2 та третьої особи, а також в судове засідання 07.08.2025 відповідача 1 особисто та/або його уповноваженого представника, а також уповноважених представників відповідача 2 та третьої особи суд не повідомлено.

У судовому засіданні з розгляду справи по суті 07.08.2025 представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін та учасників справи станом на час проведення судового засідання 07.08.2025 до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Поряд із цим суд зазначає, що з урахуванням строків, встановлених статтею 166 Господарського процесуального кодексу України та ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.09.2024 про відкриття провадження у справі № 910/10547/24, а саме протягом п`яти днів з дня отримання відзиву, позивач мав подати відповідь на позовну заяву.

Як свідчать матеріали справи, позивач не скористався наданим йому процесуальним правом, передбаченим частиною 1 статті 166 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на вищевикладене, оскільки гр. ОСОБА_1 не скористався наданими йому процесуальними правами, зокрема, позивачем не надано відповіді на відзив, суд дійшов висновку про можливість розгляду даної справи, виключно за наявними матеріалами.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 07.08.2025 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи 1, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до положень частини 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

Отже, у корпоративних відносинах об`єктом захисту виступають корпоративні права учасника товариства.

Загальними для учасника будь-якого товариства є права: брати участь в управлінні товариством у порядку, передбаченому цим Законом та статутом товариства; отримувати інформацію про господарську діяльність товариства; брати участь у розподілі прибутку товариства; отримати у разі ліквідації товариства частину майна, що залишилася після розрахунків з кредиторами, або його вартість; вийти в установленому порядку з товариства; здійснити відчуження часток у статутному капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь в товаристві, у порядку, встановленому законом тощо.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як встановлено судом за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань та згідно матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (, місцезнаходження: Україна, 02217, місто Київ, ВУЛИЦЯ ЕЛЕКТРОТЕХНІЧНА, будинок 2-А) зареєстроване 24.10.1994, Дата запису: 08.09.2005, номер запису: 0002369, розмір статутного капіталу - 820 000, 00 грн, керівник ОСОБА_3 , назва органів управління юридичної особи - Загальні збори.

З матеріалів реєстраційної справи ТОВ «ЕЛОІС» (), які надійшли до суду 23.04.2025 від Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації супровідним листом № 102-1818-22.04.2025 на виконання ухвали суду від 27.03.2025 вбачається, що станом на 07.11.2023 засновниками (учасниками) юридичної особи були: гр. ОСОБА_2 (частка у статутному капіталі Товариства - 25 %); гр. ОСОБА_1 (частка у статутному капіталі Товариства - 25 %); гр. ОСОБА_4 (частка у статутному капіталі Товариства - 25 %); гр. ОСОБА_5 (частка у статутному капіталі Товариства - 25 %).

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 07 листопада 2023 року між громадянином України ОСОБА_2 , від імені якого на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Лукашем Козловські, в Седльце, Польща, від 24.10.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 6240/2023, діяв громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Дарувальник за Договором, відповідач 1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» (далі - Обдаровуваний за Договором, відповідач 2 у справі) в особі директора ОСОБА_7 , яка діяла на підставі Статуту, було укладено Договір дарування корпоративних прав (частки) в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС», ідентифікаційний код - 22909828, (далі - Товариство, третя особа 1 у справі) (далі - Договір дарування), згідно п.1.1 якого одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. з п. 2.1 якого предметом Договору (далі - дарунок) є майнове право на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС».

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно п. 6.1 Договору дарування останній набирає чинності з моменту його підписання сторонами.

Як встановлено судом, вказаний договір підписаний представниками дарувальника (відповідача 1) та обдаровуваного (відповідача 2).

Відчуження частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано, зокрема, положеннями статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Судом встановлено, що укладений договір за своїм змістом та правовою природою є договором дарування, який підпадає під правове регулювання норм глави 55 Цивільного кодексу України та враховуючи специфіку предмету договору (дарунку), яким є корпоративні права, також регулюється приписами Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Відповідно до статті 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно зі статтею 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються, зокрема, майнові права та обов`язки, в тому числі і частка в статутному капіталі господарського товариства.

Згідно із статтею 718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

За статтею 719 Цивільного кодексу України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Частиною третьою статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема, до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №909/1294/15).

Згідно п. 2.1 Договору дарування предметом останнього є майнове право на частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС».

Відповідно до п. 2.2 Договору дарування дарунок становить 25 % статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС», є повністю сплаченим Дарувальником Товариству і дорівнює 205 000, 00 грн.

Статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» складає 820 000,00 грн. (п.п.2.3.3 п.2.3 Договору).

Відомості про частину корпоративних прав (частик) дарувальника у Статутному капіталі підприємства (далі - частка), що дарується (п.2.4):

Частка, що дарується відповідно до умов цього Договору є відсотковим виразом вартості вкладу, оціненого в гривнях, стосовно розміру Статутного капіталу (п.п.2.4.1).

Розмір внеску, що дарується: 25% Статутного капіталу, що становить 205 000,00 грн. (п.п.2.4.2).

Оцінений сторонами склад дарунку: грошові кошти в сумі 205 000,00 грн. (п.п.2.4.3).

Відповідно до частини 1 статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту йог прийняття.

За умовами п. 4.1, 4.2 Договору дарування про перехід від Дарувальника до Обдаровуваного права власності на частку свідчитиме акт приймання-передачі частки, який посвідчується нотаріально. Частка буде вважатися належною Обдаровуваному і Обдарований буде вважатися учасником Товариства з моменту державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу в Єдиному державному реєстрі ЮОФОПГФ.

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов Договору дарування 07.11.2025 між сторонами підписано Акт приймання-передачі частки в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» Ідентифікаційний код - 22909828 (далі - Акт приймання-передачі), згідно умов якого Дарувальник - громадянин України ОСОБА_2 , в особі представника - громадянина України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Лукашем Козловскі, в Седльце, Польща, 24.10.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 6240/2023, та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ», в особі директора - громадянки України ОСОБА_7 ,, яка діяла на підставі Статуту, передав, а Обдаровуваний прийняв частку у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» в розмірі 25 %, номінальною вартістю 205 000,00 грн.

Вказаний Акт приймання - передачі підписаний представниками дарувальника та обдаровуваного, справжність підписів яких засвідчена 07.11.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу О.М. Шкодою, та зареєстровано в реєстрі за № 6040-6041.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань", Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - Єдиний державний реєстр) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі, є відкритими і загальнодоступними (крім реєстраційних номерів облікових карток платників податків та паспортних даних) та у випадках, передбачених цим Законом, за їх надання стягується плата.

Якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою (ч. 1 ст. 10 вказаного Закону).

Судом за матеріалами справи встановлено, що 08.11.2023 на підставі спірного Акту приймання-передачі відбулась державна реєстрація змін до відомостей про юридичну особу - ТОВ «ЕЛОІС», а саме зміна складу засновників (учасників) або зміна відомостей про засновників (учасників) юридичної особи, відповідно до якої засновниками (учасниками) юридичної особи зазначено:

- ОСОБА_1 , громадянство: Україна, місцезнаходження: АДРЕСА_3 , розмір частки засновника (учасника) - 205 000,00 грн.;

- ОСОБА_4 , громадянство: Україна, місцезнаходження: АДРЕСА_4 , розмір частки засновника (учасника) - 205 000,00 грн.;

- ОСОБА_5 , громадянство: Україна, місцезнаходження: АДРЕСА_5 , розмір частки засновника (учасника) - 205 000,00 грн.;

- Товариство з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ», , резидентство: Україна, місцезнаходження: Україна, 03035, місто Київ, вулиця КУБАНСЬКОЇ УКРАЇНИ, будинок 39, квартира 72, розмір частки засновника (учасника) - 205 000,00 грн., що підтверджується відповідними даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, а також поясненнях, наданих до суду 03.12.2024 разом з клопотанням про витребування доказів, а також поясненнях від 02.01.2025, Довіреність, посвідчена приватним нотаріусом Лукашем Козловські, в Седльце, Польща, від 24.10.2023, зареєстрована в реєстрі за № 6240/2023 (далі - Довіреність), на підставі якої діяв представник дарувальника гр. ОСОБА_6 , не видавалась відповідачем 1 гр. ОСОБА_2 , оскільки, як наголошує позивач, останній враховуючи введення в Україні воєнного стану з 24.02.2022 та заборону виїзду за кордон чоловікам у віці 18-65 років, на момент видачі Довіреності не міг перебувати в Польщі, отже така Довіреність не відповідає його реальній волі та, відповідно підлягає визнанню недійсною на підставі ст. 203 ЦК України.

Крім того, підлягають визнанню недійсними в судовому порядку на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України також і спірний Договір дарування та Акт приймання-передачі з огляду на відсутність у представника відповідача 1 необхідного обсягу повноважень на укладення зазначених правочинів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач також зазначив, що одним із визначальних прав учасника Товариства є право брати участь в управлінні Товариством у порядку, передбаченому п. 1 ч. 5 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» та Статутом ТОВ «ЕЛОІС». При цьому таке право реалізується не самостійно, а разом з іншими учасниками, з якими будується бізнес.

Відтак, оскаржувані Договір дарування та Акт приймання-передачі впливають на право позивача - як учасника ТОВ «ЕЛОІС», здійснювати свої корпоративні права з тими особами, які були його учасниками, до моменту вчинення оскаржуваних правочинів, а не з особою, яка набула таких прав всупереч вимог чинного законодавства.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Так, згідно з ч. 2 ст. 20 ГК України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) кожний суб`єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб`єктів захищаються шляхом, зокрема, визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб`єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов`язку в натурі; іншими способами, передбаченими законом.

Згідно правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17, недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

При виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд, відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав (постанова Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Так, загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п`ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 Цивільного кодексу України).

Згідно частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір (його частина) може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов`язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсними довіреності, договору та акту приймання - передачі, зобов`язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочинів/угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

Суд зазначає, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину (з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 24.04.2020 у справі № 522/25151/14-ц, від 07.10.2020 у справі №626/1063/17, від 25.11.2020 у справі № 162/471/17, від 15.05.2020 у справі №904/3938/18, від 09.07.2020 у справі № 910/9641/19).

Наразі, як зазначено в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/5425/18, невідповідність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно, під час розгляду справ про визнання угоди/правочину недійсними господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог Господарського процесуального кодексу України.

Таким чином, відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 3 статті 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229 - 233 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Цивільного кодексу України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ст. 239 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 3 ст. 244 Цивільного кодексу України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику довірителем відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (пункт 6.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 зі справи № 925/394/18). Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28.05.2020 у справі № 902/439/19.

Поряд з цим, суд зазначає, що обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частинами 3, 4 статті 13 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи "Щодо якості судових рішень" міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Принцип змагальності необхідно розглядати як основоположний компонент концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та принцип ефективної участі.

Пункт 4 ст. 129 Конституції України змагальність сторін прямо пов`язує зі свободою в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Наразі, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за таким підходом сама концепція змагальності втрачає сенс.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 18.11.2019 у справі №902/761/18 та від 23.10.2019 у справі №917/1307/18.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") наголошено, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 01.12.2020 у справі №904/1103/20 та від 25.06.2020 у справі №924/266/18.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

В п. 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" від 20.09.2012 року зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18).

Разом з тим, на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Як вже зазначалося судом вище, обов`язковою складовою судового захисту є доведення позивачем обставин порушення його прав та законних інтересів, а також відновлення внаслідок застосування обраного ним способу захисту.

Так, обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Лукашем Козловські, в Седльце, Польща, від 24.10.2023, зареєстрованої в реєстрі за № 6240/2023, позивач заперечує обставини її реальної видачі відповідачем 1 - гр. ОСОБА_2 , та вказує, що згідно з копією паспорта гр. ОСОБА_2 зазначено про оформлення ним двох закордонних паспортів, з яких останній був чинний до 11.10.2023, тоді як оспорювана Довіреність була начебто видана в Польщі 24.10.2023, тобто вже після закінчення строку дії вказаного документу.

Додатково позивач наголошує, що в посвідчувальному написі нотаріуса в Довіреності від 24.10.2023 міститься посилання на закордонний паспорт Ліщенка Олександра НОМЕР_2 , тоді як в паспорті України відповідача 1 СН267653 закордонний паспорт з вказаним номером взагалі не зазначений, та, окрім цього, зазначена адреса проживання відповідача 1 в Польщі - м. Седльц, вул. Марії Конопніцької, 14, що не відповідає адресі реєстрації відповідача 1 в України згідно національного паспорту - АДРЕСА_6 .

Враховуючи вищенаведене, а також заборону виїзду за кордон всім чоловікам від 18 до 65 років у зв`язку з введенням з 24.02.2022 року воєнного стану, позивач стверджує про наявність обґрунтованих підстав вважати, що мали місце незаконні дії щодо неправомірного відчуження частки гр. ОСОБА_2 в Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» та користь ТОВ «МАЙКРОФТ» шляхом видачі оспорюваної Довіреності від 24.10.2023, яка не відповідає реальній волі відповідача 1, та подальшого укладення оспорюваних Договору дарування корпоративних прав та Акту приймання - передачі частки.

Тобто, з урахуванням змісту заявлених позовних вимог у даному випадку позивачем повинно бути доведено суду, зокрема, наявність підстав для визнання недійсним спірного правочину - Довіреності, посвідченої 24.10.2023 приватним нотаріусом Лукашем Козловські, в Седльце, Польща, зареєстрованої в реєстрі за № 6240/2023 відповідно до приписів ст. 203, 215 ЦК України, а також негативні наслідки у вигляді порушення відповідачем 1 та відповідачем 2 прав та законних інтересів позивача, спричинених видачею спірної Довіреності.

Суд зазначає, що в матеріалах справи міститься копія листа від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України та від Державної прикордонної служби України інформації щодо фактів перетинання державного кордону України у напрямках "виїзд" та "в`їзд" ОСОБА_2 за період 24.02.2022 - 11.06.2024, з якого вбачається, що відомості про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 24.02.2022 по 11.06.2024 громадянином України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в Базі даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану території України або виїхали з такої території", не виявлено.

Також в матеріалах справи міститься копія паспорта громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серія та № НОМЕР_3 з відмітками про видачу закордонних паспортів та місце реєстрації.

При цьому враховуючи беззаперечні обставини того, що з початком війни багато чоловіків виїхали за межі України скориставшись як офіційними, так і не офіційними шляхами перетину державного кордону, а також можливість отримання гр. ОСОБА_2 нового закордонного паспорту за межами території України, посилання позивача на обставини призовного віку відповідача 1, строк дії його закордонних паспортів, місце реєстрації, відсутність офіційної інформації щодо фактів перетинання державного кордону України ОСОБА_2 за період 24.02.2022 - 11.06.2024 тощо, що нібито може свідчити про те, що спірна Довіреність не підписувалась відповідачем 1 та не відповідає волі останнього, судом до уваги не приймаються.

Також судом взято до уваги зміст отриманої представником позивача відповіді приватного нотаріуса Лукаша Козловські № 382/2024 від 04.11.2024 на адвокатський запит від 07.10.2024, в якій останній підтвердив вчинення нотаріальної дії у формі нотаріального засвідчення справжності підпису гр. ОСОБА_2 на довіреності від 24.10.2023, здійснення реєстрації в реєстрі за номером А 6420/2023 та повідомив про вчинення вказаних дій після перевірки особи, яка підписує, на підставі пред`явленого документа, що посвідчує особу, та засвідчення факту, що особа, встановлена нотаріусом, власноручно підписала такий документ у присутності нотаріуса.

Окрім цього, відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Захист права шляхом визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачено та не є належним способом захисту та таким, що матиме реальне відновлення порушених прав позивача. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.10.2019 у справі № 916/3156/17.

З урахуванням наведеного суд звертає увагу на ту обставину, що підробка підпису на правочині свідчить про його неукладеність, що у будь-якому випадку виключає його недійсність.

Тобто, позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не підтверджено наявності факту підробки Довіреності, зокрема, підпису спірної Довіреності, посвідченої 24.10.2023 приватним нотаріусом Лукашем Козловські, в Седльце, Польща, зареєстрованої в реєстрі за № 6240/2023, іншою особою, а не гр. ОСОБА_2 , а лише у позові припущено про наявність такого факту, відтак, за висновками суду, вищенаведені твердження позивача, за відсутності інших обставин недійсності правочину в контексті приписів ст. 203, 215 ЦК України, не свідчать про недійсність спірної Довіреності з тих підстав, що вона не відповідає волі відповідача 1 у зв`язку з неможливістю перебування останнього за кордоном (у Польщі) на момент її видачі, у зв`язку з чим суд зазначає про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині.

У свою чергу суд зазначає, що порядок створення та управління товариством, відносини учасників між собою та з товариством, правовий статус учасників та самого господарського товариства, яким є товариство з обмеженою відповідальністю, визначаються й регулюються, зокрема, § 1 глави 8 Цивільного кодексу України, главами 7, 9 Господарського кодексу України, Законом України «Про господарські товариства» тощо.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 167 Господарського кодексу України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами; під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

При цьому Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» від 06.02.2018, який набрав чинності 17.06.2018, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про господарські товариства» у частині, що стосується товариств з обмеженою відповідальністю та товариств з додатковою відповідальністю, а також внесено зміни, зокрема, до Цивільного кодексу України, а саме, назву підрозділу 4 § 1 глави 8 «4. Товариство з обмеженою відповідальністю» та статті 140-151 виключено.

Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, відповідно до правил дії цивільно-правових актів у часі, визначених у статті 5 Цивільного кодексу України, до спірних правовідносин слід застосовувати норми матеріального права, чинні на час виникнення цих спірних правовідносин, у зв`язку з чим суд здійснює розгляд спору із застосуванням норм матеріального права, в редакціях, чинних на момент виникнення та існування спірних правовідносин, зокрема, укладення спірних правочинів щодо відчуження частки у Статутному капіталі щодо ТОВ «ЕЛОІС» в листопаді 2023 року.

Згідно статті 5 Закону України «Про господарські товариства» (який діяв на час створення та реєстрації ТОВ «ЕЛОІС») товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний (складений) капітал, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст. 12 Закону України « Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» розмір статутного капіталу товариства складається з номінальної вартості часток його учасників, виражених у національній валюті України. Розмір частки учасника товариства у статутному капіталі товариства може додатково визначатися у відсотках. Розмір частки учасника товариства у відсотках повинен відповідати співвідношенню номінальної вартості його частки та статутного капіталу товариства.

При цьому суд зазначає, що права учасників господарського товариства закріплені у статті 116 Цивільного кодексу України, серед яких є право учасника господарського товариства брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі, крім випадків, встановлених законом; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди); здійснити відчуження частки (її частини) у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

Договір відчуження майна, предметом якого є частка (її частина) у статутному (складеному) капіталі товариства, укладається у письмовій формі.

Аналогічна норма міститься у частині 1 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», яка є спеціальною, зокрема щодо учасників товариства з обмеженою відповідальністю, та згідно якої Учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі товариства оплатно або безоплатно іншим учасникам товариства або третім особам.

Право брати участь в управлінні товариством як організаційно-господарське (немайнове) право нерозривно пов`язане із іншими немайновими та майново-господарськими корпоративними правомочностями учасника, утворюючи з ними внутрішньо цілісний єдиний комплекс, яку законодавець визначає як корпоративні права.

За приписом частини четвертої статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання. Корпоративні права учасників товариства є об`єктом такого захисту (правова позиція щодо захисту корпоративних прав учасників товариства, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі №915/540/16).

Цивільний кодекс України та корпоративне законодавство України (зокрема, Закон України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю») не містять норм, які б унеможливлювали захист корпоративних прав та інтересів учасника товариства шляхом, наприклад, визнання правочину недійсним, укладеного між одним з учасників товариства і третьою особою, якщо цим договором порушуються корпоративні права цього учасника чи законний інтерес, зокрема, але не виключно права на управління товариством та/або отримання прибутку, тощо.

Отже, якщо правочин, укладений між учасником товариства і третьою особою порушує корпоративні права іншого учасника товариства, зокрема на управління товариством, правочин може бути визнаний судом недійсним за позовом цього учасника (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №902/882/21, від 25.10.2023 у справі №902/567/21).

Як вже зазначалось судом вище відчуження частки (її частини) учасника у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю до іншої особи врегульовано статтею 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю».

Частиною 3 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» визначено, що учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою.

Підставою для переходу права власності на частку в статутному капіталі, зокрема до третьої особи та, відповідно, припинення права власності учасника на таку частку з набуттям його третьою особою, є спрямований на відчуження частки правочин, вчинений учасником товариства та іншою особою. Відчуження відбувається на підставі договору купівлі-продажу, міни або дарування тощо (подібний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі №909/1294/15).

При цьому право розпорядитись своєю часткою належить власнику цієї частки (учаснику ТОВ, якому належить частка), а тому останній вправі її відчужити, зокрема, шляхом укладення договору дарування частки. Водночас, таке право розпорядитись часткою не є абсолютним і може бути обмежене, якщо про це зазначено у Статуті Товариства.

Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» статутом товариства може бути встановлено, що відчуження частки (частини частки) та надання її в заставу допускається лише за згодою інших учасників. Відповідне положення може бути внесене до статуту або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь всі учасники товариства.

Статутом товариства може встановлюватися обмеження щодо відчуження або обтяження товариством частки (частини частки) у власному статутному капіталі. Відповідне положення може бути внесене до статуту товариства, змінене або виключене з нього одностайним рішенням загальних зборів учасників, у яких взяли участь усі учасники товариства (частина 7 статті 21 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю»).

Як встановлено судом за матеріалами справи, а саме матеріалах реєстраційної справи ТОВ «ЕЛОІС», відповідно до п. 9.1 Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС», затвердженого зборами Учасників товариства, протокол № 1 від 01.02.2011, державна реєстрація змін - 28.04.2011, №6002359 (далі - Статут), право участі у товаристві є особистим немайновим правом і не може окремо передаватись іншій особі.

Згідно п. 9.2 Статуту учасник товариства має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному фонді одному або кільком учасникам товариства.

Учасники товариства користуються переважним правом купівлі частки (її частини) учасника пропорційно до розмірів своїх часток. Купівля здійснюється за ціною та на інших умовах, на яких частка (її частина) пропонувалася третім особам. Якщо учасники товариства не скористаються своїм переважним правом протягом місяця з дня повідомлення про намір учасника продати частку (її частину) частка (її частина) учасника може бути відчужена третій особі (п. 9.3 Статуту).

Відповідно до п. 10.1 Статуту учасники товариства мають право, зокрема, брати участь в управлінні справами товариства; передавати свою частку (її частину) у статутному фонді товариства та інші права, що має учасник у зв`язку з діяльністю товариства, третім особам за згодою інших учасників - здійснити відчуження частки у статутному фонді товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві, у порядку, встановленому законом.

За умовами п. 10.2 Статуту учасники товариства зобов`язані додержуватись установчих документів і виконувати рішення загальних зборів та інших органів управління товариства.

Статтею 6 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» передбачено, що учасники товариства зобов`язані дотримуватись статуту та можуть мати обов`язки, встановлені законом та статутом товариства.

Отже, за висновками суду, з урахуванням приписів ст. 6, ч. 2 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» (чинного на момент укладення спірного договору), пункту 10.1 Статуту ТОВ «ЕЛОІС» для учасника ТОВ «ЕЛОІС» встановлено обов`язок учасника товариства, який має намір передати/відчужити свою частку третій особі, отримати згоду інших учасників товариства.

В свою чергу, у разі неотримання відповідної згоди інших учасників товариства щодо відчуження своєї частки (частини частки) третій особі, такі дії учасника з відчуження своєї частки є порушенням не лише вимог законодавства, умов Статуту, а й прав інших учасників на управління товариством.

З огляду на вищезазначене суд констатує, що з урахуванням п. 10.1 Статуту ТОВ «ЕЛОІС» відповідач 1 ОСОБА_2 , як учасник ТОВ «ЕЛОІС», мав своїм обов`язком отримати згоду інших учасників ТОВ «ЕЛОІС» на відчуження своєї частки у Статутному капіталі третьої особи відповідачу 2 ТОВ «МАЙКРОФТ».

Водночас, матеріали справи не містять та відповідачами не надано доказів на підтвердження зазначених вище обставин.

Враховуючи вищевикладене в сукупності суд доходить висновку, що відчуження відповідачем 1 гр. ОСОБА_2 своєї частки у Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» на підставі Договору дарування частки у Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» від 07.11.2023 року ТОВ «МАЙКРОФТ» за відсутності згоди інших учасників ТОВ «ЕЛОІС», зокрема, гр. ОСОБА_1 , свідчить про недотримання відповідачем 1 умов пункту 10.1 Статуту ТОВ «ЕЛОІС» та вимог ч. 2 статті 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а отже є підставою для визнання Договору дарування недійсним.

При цьому суд критично оцінює заперечення відповідачів щодо відсутності порушення прав позивача внаслідок укладення спірного Договору дарування, а також ту обставину, що майновий стан позивача чи його становище у ТОВ «ЕЛОІС» не змінились, позаяк позивач був та лишається учасником ТОВ «ЕЛОІС», якому належить 25 % частки у Статутному капіталі цього Товариства, оскільки в даному випадку під час розгляду справи встановлено порушення корпоративних прав позивача як учасника товариства внаслідок укладення спірного Договору дарування.

Поряд із цим суд зазначає, що визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

З метою забезпечення дотримання принципів законності та справедливості суд має право і обов`язок встановити всі обставини та застосувати належні норми права, навіть якщо вони не були заявлені позивачем прямо, та має право визнати договір недійсним з додаткових (встановлених судом) підстав, якщо вони випливають із матеріалів справи та встановлених обставин, позаяк суд керується принципами верховенства права та обов`язком застосувати належний закон, встановлюючи недійсність на підставі ст. 203, 215 ЦК України.

Також, як вже було встановлено судом, на виконання умов Договору дарування 07.11.2023 між відповідачем 1 та відповідачем 2 було підписано Акт приймання-передачі частки у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС», згідно умов якого відповідач 1 передав, а відповідач 2 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» в розмірі 25 %, номінальною вартістю 205 000,00 грн.

У подальшому, 08.11.2023 саме на підставі спірного Акту приймання-передачі відбулась державна реєстрація змін до відомостей про ТОВ «ЕЛОІС», а саме зміна складу засновників (учасників) Товариства.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» для державної реєстрації змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю подаються такі документи: 1) заява про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі; 2) документ про сплату адміністративного збору; 3) один із таких відповідних документів: а) рішення загальних зборів учасників (рішення єдиного учасника) товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про визначення розміру статутного капіталу та розмірів часток учасників; б) рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю про виключення учасника з товариства; в) заява про вступ до товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; г) заява про вихід з товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; ґ) акт приймання-передачі частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю; д) судове рішення, що набрало законної сили, про визначення розміру статутного капіталу товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю та розмірів часток учасників у такому товаристві; е) судове рішення, що набрало законної сили, про стягнення (витребування з володіння) з відповідача частки (частини частки) у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю.

Із зазначеної норми вбачається можливість внесення змін до відомостей про розмір статутного капіталу, розміри часток у статутному капіталі чи склад учасників товариства, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на підставі подання лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Таким чином, чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства.

Отже, оскаржуваний в межах даної справи акт є правочином, адже має юридичні наслідки у вигляді набуття та припинення права власності на корпоративні права.

Крім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №923/876/16 викладено правову позицію, відповідно до якої відступлення (відчуження) частки не є самостійним непоіменованим видом договору, оскільки воно відбувається шляхом укладання договору купівлі-продажу, міни, дарування тощо. Такий договір може укладатися в усній або письмовій формі залежно від вимог чинного законодавства України та статуту товариства.

Верховний Суд у своїй постанові від 25.02.2020 у справі №915/1299/18 дійшов висновку, що чинним законодавством передбачена можливість реєстрації змін у складі учасників, розмірі часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю на підставі лише акта приймання-передачі частки у статутному капіталі товариства. Надаючи належну оцінку акту приймання приймання-передачі частки в статутному капіталі товариства, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що акт приймання-передачі майна є правочином, який підтверджує волевиявлення сторін, має юридичні наслідки - набуття та припинення права власності на корпоративні права. Отже, такий двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін цього двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків. Оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України), в цьому випадку є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 20 Господарського кодексу України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2021 у справі №906/1336/19 викладено правову позицію, відповідно до якої учинення правочину з відчуження частки не має наслідком автоматичний перехід корпоративних прав від первісного власника до набувача. Договором може бути передбачено, що право власності на частку переходить до набувача з моменту підписання договору, однак для переходу володіння часткою є необхідним волевиявлення обох сторін щодо цього. Передання частки від учасника набувачу може бути, зокрема, кінцевим етапом виконання договору (наприклад, після сплати покупної ціни), що можливо значно пізніше від укладення зобов`язального договору. Відтак акт приймання-передачі частки є документом, що відображає волевиявлення сторін щодо передання володіння від учасника товариства до набувача частки. Для передання частки у статутному капіталі товариства положеннями Закону № 755-ІV передбачено нотаріальне засвідчення справжності підписів сторін на акті приймання-передачі частки.

Велика Палата Верховного Суду, постановляючи ухвалу від 11.08.2022 у справі №916/541/21 стосовно виключної правової проблеми щодо визначення правової природи акта приймання-передачі як правочину чи як доказу у справі зазначила, що залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Встановлення правової природи акта приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акта приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи. Висновок з цього приводу, у разі його необхідності для вирішення справи, повинен робити суд у межах кожної окремої справи.

Таким чином, суд досліджує акт в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого суд робить висновок щодо того, чи є акт правочином та щодо ефективного способу захисту.

З урахуванням наведеного суд констатує, що в правовідносинах, які склались між відповідачем 1 та відповідачем 2, Акт приймання-передачі підписано на виконання Договору дарування, що є підтвердженням волевиявлення сторін, а також є підтвердженням факту переходу права власності на частку у статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС».

Отже, Договір дарування та Акт приймання-передачі, оформлений між відповідачем 1 та відповідачем 2, утворюють завершений юридичний склад, наявність якого є необхідною і достатньою підставою для виникнення права власності на спірну частку у статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» (в тому числі з урахуванням ч. 5 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань»).

Водночас, оскільки вказаний Акт приймання-передачі частки в Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» () від 07.11.2023, був складений гр. ОСОБА_2 та ТОВ «МАЙКРОФТ» на засвідчення факту дарування частки на підставі Договору дарування частки в Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» від 07.11.2023, який, на переконання суду, є недійсним, суд доходить висновку про наявність підстав для визнання такого Акту приймання-передачі також недійсним як похідного від Договору дарування.

Додатково суд відзначає, що відповідно до чч.1 - 4 ст. 13 ЦК особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Отже, приватноправовий інструментарій (як у договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватися особами добросовісно, не зловживаючи правом, та не може використовуватися особою на шкоду іншим учасникам правовідносин, зокрема, під час реалізації своїх корпоративних прав.

Таким чином, оскільки матеріали справи та надані докази в своїй сукупності підтверджують факт недотримання умов Статуту ТОВ «ЕЛОІС» та вимог Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» під час укладення між відповідачем 1 та відповідачем 2 Договору дарування частки у Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» від 07.11.2023, Акту приймання-передачі частки в Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» від 07.11.2023, та, як наслідок, порушення реалізації корпоративних прав позивача як учасника ТОВ «ЕЛОІС», наведене, на думку суду, є підставою для визнання недійсними Договору дарування частки у Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» від 07.11.2023 та Акту приймання-передачі частки в Статутному капіталі ТОВ «ЕЛОІС» від 07.11.2023, укладених між гр. ОСОБА_2 та ТОВ «МАЙКРОФТ».

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачами не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 73-80, 86, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Визнати недійсним Договір дарування від 07 листопада 2023 року частки в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (), укладений між громадянином ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» ().

3. Визнати недійсним Акт приймання-передачі від 07 листопада 2023 року частки в Статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛОІС» (02217, м. Київ, вул. Електротехнічна, 2 А; ), укладений між громадянином ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» ().

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

6. Стягнути з громадянина ОСОБА_2 ( АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МАЙКРОФТ» (02226, м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, буд. 16 (01001, м. Київ, вул. Хрещатик, буд. 22, а/с В-486 ); ) на користь громадянина ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

8. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 20 січня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон