ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" листопада 2025 р. м. Київ Справа №905/300/25

За позовом Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59)

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг» (85000, Донецька обл., м. Добропілля, вул. Франка Івана, буд.24)

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Креакон» (01001, м. Київ, вул. Центральна, буд. 21, офіс 828)

про визнання договору оренди недійсним

Суддя Третьякова О.О.

Секретар судового засідання Капля Є.В.

Представники учасників:

від позивача: Голуб О.С.

від відповідача-1: Глущенко І.О.

від відповідача-2: не з`явився

Обставини справи:

Головне управління Державної податкової служби у Донецькій області (далі податковий орган, позивач) звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг» (далі ТОВ «Кліар Консалтінг», відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Креакон» (далі ТОВ «Креакон», відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди №02-12/2024-КЛ від 02.12.2024, укладеного між відповідачами.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на фіктивне складання відповідачами договору оренди майна №02-12/2024-КЛ від 02.12.2024, що направлене на формування недійсних первинних документів податкового обліку, націлених на формування штучного податкового кредиту.

Ухвалою Господарського суду Донецької області від 31.03.2025 у справі №905/300/25 вказану позовну заяву податкового органу до ТОВ «Кліар Консалтінг» та ТОВ «Креакон» про визнання договору оренди недійсним передано за підсудністю до Господарського суду Київської області.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.05.2025 відкрито провадження у справі №905/300/25 за правилами загального позовного провадження, встановлено сторонам процесуальні строки для подання заяв по суті справи, підготовче засідання у справі призначено на 26.06.2025. Ухвала суду про відкриття провадження у справі доставлена позивачу в електронний кабінет ЄСІТС, а відповідачам, які не мали зареєстрованого електронного кабінету, направлена поштовими відправленнями, а саме відповідачу-1 направлена поштовим відправленням від 20.05.2025 №205 (яке відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-1 повернуто до суду 10.06.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-1 згідно з відмітки відділення пошти адресат відмовився), а відповідачу-2 направлена поштовим відправленням від 20.05.2025 №611 (яке відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-2 повернуто до суду 09.06.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 згідно з відмітки відділення пошти за закінченням терміну зберігання).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.05.2025 задоволено заяву позивача про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Ухвала суду від 22.05.2025 доставлена позивачу в електронний кабінет ЄСІТС, а відповідачам направлена поштовими відправленнями, а саме відповідачу-1 поштовим відправленням від 22.05.2025 №641 (яке відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-1 повернуто до суду 09.06.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-1 згідно з відмітки відділення пошти адресат відсутній за адресою), а відповідачу-2 направлена поштовим відправленням від 22.05.2025 №148 (яке відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-2 повернуто до суду 12.06.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 згідно з відмітки відділення пошти за закінченням терміну зберігання).

20.06.2026 до Господарського суду Київської області від ТОВ «Кліар Консалтінг» (відповідача-1) надійшло клопотання про закриття провадження у справі №905/300/25, у якому відповідач-1 з посиланням на правові висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 №420/12471/22 стверджував, що спір у цій справі 905/300/25 є публічно-правовим та не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Суд не знайшов підстав для задоволення вказаного клопотання відповідача-1, оскільки обставини справи №420/12471/22 є відмінними від цієї справи №905/300/25, тому постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі №420/12471/22, на яку посилався відповідач-1 в обґрунтування клопотання про закриття провадження, є нерелевантною для справи №905/300/25 внаслідок неподібності спірних правовідносин. Так, справа №420/12471/22 стосувалась позову контролюючого органу про визнання правочину, укладеного підприємствами, які не здійснювали господарської діяльності, що встановлено вироком суду, недійсним та застосування визначених законом наслідків його недійсності. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 08.05.2025 у справі №420/12471/22 виснувала, що такі справи підлягають розгляду адміністративними судами за правилами КАС України, оскільки вироком суду вже було встановлено відсутність господарської діяльності підприємств-відповідачів, тому це виключає існування приватноправових відносин між податковим органом і відповідачами у справі та, як наслідок, юрисдикцію справи господарським судам.

Однак у цій справі №905/300/25, що розглядається, відсутній вирок суду, яким було би встановлено відсутність господарської діяльності відповідача-1 та відповідача-2, позовні вимоги у цій справі ґрунтуються не на тій підставі, що відповідач-1 та відповідач-2 є фіктивними підприємствами, а на тому, що складений відповідачем-1 з відповідачем-2 договір оренди майна від 02.12.2024 №02-12/2024-КЛ є фіктивним і направлений на формування недійсних первинних документів для формування штучного податкового кредиту. У зв`язку з цим суд дійшов висновку про те, що доводи відповідача-1 про відсутність у господарського суду предметної юрисдикції для розгляду цієї справи є хибними. Суд не вбачає підстав для відступу від висновку Великої Палати Верховного у постанові від 29.02.2024 у справі №580/4531/23 про те, що спір за позовом контролюючого органу до суб`єктів господарювання про визнання недійсним правочину (договору) підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

23.06.2025 до Господарського суду Київської області від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача-1 про закриття провадження у справі.

У підготовче засідання 26.06.2025 з`явився позивач, відповідачі не з`явились та про причини неявки суд не повідомили, протокольною ухвалою в підготовчому засіданні була оголошена перерва на 09.07.2025. Про перерву в підготовчому засіданні відповідачів повідомлено ухвалою суду від 26.06.2025, яка доставлена адвокату відповідача-1 в електронний кабінет, а відповідачу-2 направлена поштовим відправленням від 02.07.2025 №882 (яке відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-2 повернуто до суду 25.07.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 за закінченням терміну зберігання).

09.07.2025 підготовче засідання у справі №905/300/25 не відбулось у зв`язку з відсутністю у Господарському суді Київської області електропостачання та можливості проводити технічну фіксацію судових засідань. Ухвалою суду від 11.07.2025 підготовче засідання було перепризначено на 07.08.2025. Ухвала суду від 11.07.2025 доставлена позивачу та адвокату відповідача-1 в їхні електронні кабінет ЄСІТС, а відповідачу-2 направлена поштовим відправленням від 18.07.2025 №314 (яке відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-2 повернуто до суду 06.08.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 закінчення терміну зберігання).

Ухвалою Господарського суду Київської області від 05.08.2025 задоволено заяву відповідача-1 про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У підготовче засідання 07.08.2025 з`явились позивач та відповідач-1, не з`явився відповідач-2, який про причини неявки суд не повідомив. Протокольною ухвалою суд залишив без задоволення клопотання відповідача від 20.06.2025 про закриття провадження у справі; мотиви незадоволення судом вказаного клопотання відповідача викладені в цьому рішенні вище. Протокольною ухвалою підготовче засідання було відкладено на 21.08.2025. Про відкладення підготовчого засідання відповідача-2 повідомлено ухвалою суду від 07.08.2025, яка направлена поштовим відправленням від 12.08.2025 №060118066 (яке відділенням пошти повернуто до суду 01.09.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 закінчення терміну зберігання).

18.08.2025 до Господарському суді Київської області від позивача надійшли додаткові докази разом із клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи, а саме інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про відсутність зареєстрованих за відповідачами об`єктів нерухомості та лист Центрально-Західного міжрегіонального управління Держпраці від 14.04.2025.

У підготовче засідання 21.08.2025 з`явились позивач та відповідач-1, не з`явився відповідач-2, який про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення підготовчого засідання не заявляв. За наслідками з`ясування питання про можливість закриття підготовчого провадження в підготовчому засіданні суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 26.09.2025. Про призначення справи до судового розгляду по суті відповідача-2, який не з`явився в підготовче засідання, повідомлено ухвалою суду від 21.08.2025, яка направлена поштовим відправленням від 28.08.2025 №284 (яке відділенням пошти повернуто до суду 26.09.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 закінчення терміну зберігання).

26.09.2025 до Господарському суді Київської області від відповідача-1 надійшли додаткові докази разом із клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи, а саме рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25.04.2025 у справі №200/1471/25 про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії та рішення Господарського суду Донецької області від 20.08.2025 у справі №905/329/25 про визнання договору недійсним.

Крім того, 26.09.2025 до Господарському суді Київської області від позивача надійшли додаткові докази разом із клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи, а саме листи-відповіді Виконавчого комітету Броварської міської ради від 27.08.2025 та лист-відповідь Держгеокадастру від 27.08.2025.

У судове засідання 26.09.2025 з`явився позивач, відповідачі не з`явились, протокольною ухвалою судове засідання було відкладено на 23.10.2025. Про відкладення судового засідання відповідачів повідомлено ухвалою суду від 26.09.2025, яка відповідачу-1 та його адвокату доставлена в їхні електронні кабінети ЄСІТС, а відповідачу-2 направлена поштовим відправленням від 07.10.2025 №R04 (яке згідно з трекінгом «Укрпошти» відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-2 повернуто до суду 28.10.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 закінчення терміну зберігання).

В судові засідання 23.10.2025 та 20.11.2025 з`явились позивач та відповідач-1, які надали пояснення по суті справи. Відповідач-2 в судові засідання не з`являвся, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, про розгляд справи був повідомлений, тому його неявка відповідно до частини 1 ст.202 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає розгляду справи по суті. В судовому засіданні 23.10.2025 протокольною ухвалою оголошувалась перерва на 20.11.2025. Про перерву в судовому засіданні відповідача-2 повідомлено ухвалою суду від 23.10.2025, яка направлена поштовим відправленням від 29.10.2025 №R95 (яке згідно з трекінгом «Укрпошти» відділенням пошти за місцезнаходженням відповідача-2 повернуто до суду 19.11.2025 без вручення адресату, причина невручення відповідачу-2 адресат відсутній).

20.11.2025 до Господарському суді Київської області від відповідача-1 надійшли додаткові докази разом із клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи, а саме постанову Східного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі №905/329/25 про визнання договору недійсним.

За результатами з`ясування обставин справи, перевірки їх доказами та проведення судових дебатів 20.11.2025 у судовому засіданні після перерви оголошено вступну та резолютивну частини цього рішення суду у справі №905/300/25.

Щодо повідомлення відповідача-2 про розгляд справи суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 10.07.1984 у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов`язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 ст.6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі.

Також, за приписами частини 1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Відповідно до частини 1 ст.2 та частини 1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Враховуючи наведене, суд зазначає, що відповідач-2 був повідомлений про наявність справи №905/300/25, оскільки йому були направлені ухвали суду у цій справі за адресою його місцезнаходження. Крім того, відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись, зокрема, з ухвалами суду у даній справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua). При цьому відповідно до частини 7 ст.120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають електронного кабінету та яких неможливо сповістити за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає чи не перебуває.

Також відповідно до частини 4 ст.13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже, одержувати чи не одержувати адресовану стороні поштову кореспонденцію у відділенні поштового зв`язку є правом самої сторони, яким вона розпоряджається на власний розсуд, а тому у разі невчинення самою стороною дій щодо фактичного одержання у розумний строк поштової кореспонденції вказана суб`єктивна поведінка сторони відповідача-2 не може розглядатись як порушення права такої сторони на участь в судовому засіданні і сторона має самостійно нести ризик невчинення нею дій щодо фактичного одержання у розумний строк адресованої такій стороні поштової кореспонденції.

Відповідач-2 у судові засідання не з`являвся, відзив на позов на подав, про поважні причини неявки та неподання відзиву суд не повідомляв. Відповідно до частини 9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховуючи викладене, дійшов висновку про можливість розгляду справу за відсутності відповідача-2, якого суд неодноразово повідомляв про розгляд справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, проаналізувавши позовні вимоги та заперечення відповідача-1 проти позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд

встановив:

1.1. Згідно з даними інформаційно-комунікаційної системи Державної податкової служби «Податковий блок» (ІКС «Податковий блок») Товариство з обмеженою «Кліар Консалтінг» (відповідач-1 у цій справі, ТОВ «Кліар Консалтінг») є юридичною особою-платником податків:

- дата державної реєстрації: 20.07.2016;

- дата взяття на облік в органі ДПС: 20.07.2016;

- код податкового органу: 516 Головне управління ДПС у Донецькій області (позивач у цій справі), Покровська ДПІ; дата взяття на облік в даному органі ДПС: 01.01.2025;

- є платником ПДВ (дата реєстрації платника ПДВ: 01.05.2019).

1.2. Також, згідно з даними ІКС «Податковий блок» Товариство з обмеженою «Креакон» (відповідач-2 у цій справі, ТОВ «Креакон») є юридичною особою-платником податків:

- дата державної реєстрації: 01.04.2019;

- дата взяття на облік в органі ДПС: 02.04.2019, код податкового органу: 2651 Головне управління ДПС у м.Києві, Лівобережна ДПІ; дата взяття на облік в даному органі ДПС: 29.11.2024;

- раніше був платником ПДВ (дата реєстрації платника ПДВ: 01.05.2019; реєстрація анульована за рішенням контролюючого органу 05.06.2020; причина анулювання: ненадання декларацій протягом року).

1.3. Як встановлено у рішенні Донецького окружного адміністративного суду від 25.04.2025 у справі №200/1471/25, 21.11.2024 між ТОВ «Кліар Консалтінг» як постачальником та ТОВ «Фантом Форс» як покупцем був укладений договір поставки №21/11-2024 (далі договір поставки від 21.11.2024), за умовами якого постачальник зобов`язався передати покупцеві будівельні матеріали (далі - Товар), а покупець оплатити й прийняти Товар в асортименті, кількості і за цінами, зазначеними у рахунку-фактурі, видатковій накладній.

У межах виконання вказаного договору поставки Товариством з обмеженою відповідальністю "Кліар Консалтінг" протягом 2014 року були складені податкові накладні №1 від 25.11.2024, №2 від 26.11.2024, №3 від 27.11.2024, №4 від 28.11.2024, №5 від 29.11.2024, №1 від 02.12.2024, №2 від 03.12.2024, №3 від 04.12.2024, №4 від 05.12.2024, №5 від 05.12.2024, №6 від 06.12.2024, №7 від 06.12.2024, №8 від 09.12.2024, №9 від 12.12.2024, №10 від 10.12.2024, №11 від 10.12.2024, №12 від 11.12.2024, №13 від 11.12.2024, №14 від 12.12.2024, №15 від 12.12.2024, №17 від 13.12.2024, №18 від 16.12.2024, №19 від 17.12.2024, №20 від 18.12.2024, №21 від 19.12.2024, №22 від 20.12.2024, №23 від 23.12.2024, №24 від 24.12.2024, №25 від 25.12.2024, №26 від 26.12.2024, №27 від 27.12.2024, №27 від 30.12.2024, №28 від 31.12.2024 та направлені на реєстрацію в Єдиний реєстр податкових накладних. Однак податковий орган відмовив в реєстрації податкових накладних Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг», про що в лютому 2025 Комісією з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних були прийняті рішення про відмову в реєстрації податкових накладних.

1.4. 02.12.2024 в межах господарських правовідносин між ТОВ «Креакон» (відповідачем-2) в якості орендодавця та ТОВ «Кліар Консалтінг» (відповідачем-1) в якості орендаря був підписаний договір оренди майна №02-12/2024-КЛ, тут і далі договір оренди, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно, розташоване за адресою: м. Бровари, вул. Сергія Москаленка, 16, а також навантажувачі, необхідні для здійснення вантажно-розвантажувальних робіт, а саме: складське приміщення площею 993,6 кв.м, земельна ділянка площею 0,32 га, навантажувач вилковий MHT-X 790 ST3A, навантажувач вилковий MHT-X 10135 ST3A, навантажувач ковшовий Manitou MT-X 1440A, навантажувач ковшовий Hyundai HL 770 2019, іменовані далі Об`єкт оренди, для використання для здійснення господарської діяльності (пункти 1.1 та 1.2 договору оренди). Копія договору оренди міститься в матеріалах справи №905/300/25.

Розмір орендної плати, згідно з умовами цього договору оренди, становить 99360,00 грн на місяць і перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця щомісячно протягом десяти днів з дати виставлення рахунку Орендодавцем (пункт 3.1 договору оренди).

Договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов Договору і підписання його сторонами (пункт 7.8 договору оренди).

Строк дії договору оренди його сторони визначили в пункті 7.1 договору, відповідно до якого цей договір укладено строком на 12 місяців і діє з моменту підписання акта приймання-передачі.

Обов`язки сторони орендаря та сторони орендодавця сторони договору оренди визначили в статті 4 договору, відповідно до якої відповідач-2 як орендодавець зобов`язався, серед іншого, передати Об`єкт оренди орендареві на умовах розділу 2 цього договору (пункт 4.1 ст.4 договору оренди). В свою чергу, відповідач-1 як орендар зобов`язався прийняти Об`єкт оренди в орендодавця і користуватись Об`єктом оренди відповідно до його цільового призначення та умов цього договору для здійснення господарської діяльності (пункт 4.8 ст.4 договору оренди).

Реквізити сторін-підписантів договору оренди, які включають, зокрема номери банківських рахунків орендаря та орендодавця, містяться у вказаному договорі оренди на сторінці 3 в статті 8 «Юридичні адреси сторін». В якості реквізитів банківського рахунку відповідача-2, який є стороною орендодавця, в цьому договорі оренди майна від 02.12.2024 №02-12/2024-КЛ вказано належний відповідачу-2 банківський рахунок № НОМЕР_1 в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК».

Водночас, відповідно до даних ДПС «Податковий блок» вказаний банківський рахунок в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» відповідачу-2 було відкрито лише 04.12.2024, тобто пізніше у часі, ніж відповідачем-1 з відповідачем-2 був підписаний договір оренди (02.12.2024), в якому вже містяться реквізити вказаного банківського рахунку відповідача-2. Наявною у матеріалах справи № 905/300/25 копією листа АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» від 12.03.2025 №81-15-9/3208-БТ також підтверджується, що вказаний банківський рахунок в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» відповідачу-2 було відкрито саме 04.12.2024.

Також, 02.12.2024 між відповідачем-1 в якості орендаря та відповідачем-2 в якості орендодавця на виконання вказаного договору оренди майна від 02.12.2024 №02-12/2024-КЛ був підписаний акт прийому-передачі майна, відповідно до якого відповідач-2 як орендодавець передав, а відповідач-1 як орендар прийняв у справному стані майно, а саме: складське приміщення площею 993,6 кв.м, земельну ділянку площею 0,32 га за адресою: 07400, Київська область, м. Бровари, вул. Сергія Москаленка, 16, а також навантажувач вилковий MHT-X 790 ST3A, навантажувач вилковий MHT-X 10135 ST3A, навантажувач ковшовий Manitou MT-X 1440A, навантажувач ковшовий Hyundai HL 770 2019.

Вказаний акт прийому-передачі майна від 02.12.2024 підписано без претензій сторони орендаря та сторони орендодавця одна до іншої.

При цьому ні сам договір оренди, ні акт приймання-передачі майна від 02.12.2024, які складені відповідачем-1 із відповідачем-2, не містять відомостей, які ідентифікують орендоване майно, таких, як рік випуску навантажувачів, їх державні номерні знаки та/або VIN-номери та/або свідоцтва про реєстрацію технологічного транспортного засобу, реєстраційні номери складського приміщення та земельної ділянки як об`єктів нерухомості та/або кадастровий номер земельної ділянки, які входять до складу Об`єкта оренди за умовами цього договору оренди.

Також, до вказаного договору оренди відповідач-1 та відовідач-2 підписали акт надання послуг від 31.12.2024 за грудень 2024, відповідно до якого відповідач-1 в якості замовника отримав, а відповідач-2 в якості виконавця надав послуги оренди за грудень 2024 за вказаним договором оренди загальною вартістю 99360,00 грн.

Водночас, із інформаційної довідки від 11.08.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ТОВ «Креакон», (відповідача-2 у справі), вбачається, що за відповідачем-2 в державних реєстрах як на момент підписання договору оренди від 02.12.2024 №02-12/2024-КЛ, так і на момент, коли цей договір оренди підлягав виконанню сторонами у зв`язку із підписаним ними актом приймання-передачі майна від 02.12.2024, не зареєстровані які-небудь речові права на які-небудь об`єкти нерухомості. Зокрема, в державних реєстрах відсутні відомості про реєстрацію речових прав відповідача-2 на яке-небудь складське приміщення та/або земельну ділянку, які відповідач-2 міг би фактично передати в оренду відповідачу-1 у складі Об`єкта оренди у межах підписаного ними договору оренди та акта прийому-передачі майна від 02.12.2024 до вказаного договору оренди.

Також, із інформаційної довідки від 11.08.2025 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ТОВ «Кліар Консалтінг», (відповідача-1 у справі), вбачається, що за відповідачем-1 у періоді, коли цей договір оренди підлягав виконанню сторонами, в державних реєстрах також не були зареєстровані які-небудь речові права на які-небудь об`єкти нерухомості. Зокрема, в державних реєстрах відсутні відомості про реєстрацію за відповідачем-1 речового права оренди земельної ділянки, яку відповідач-1 міг би фактично отримати від відповідача-2 у складі Об`єкта оренди згідно з підписаним ними договором оренди та актом прийому-передачі майна від 02.12.2024, в той час як відповідно до ст.6 Закону України «Про оренду землі» у разі укладення відповідачем-1 як орендарем договору оренди право оренди відповідача-1 щодо земельної ділянки також підлягало державній реєстрації відповідно до закону.

Із листа-відповіді Виконавчого комітету Броварської міської ради від 27.08.2025 випливає, що Броварська міська рада також не укладала з відповідачем-1 або відповідачем-2 договорів оренди чи купівлі-продажу земельної ділянки.

Із листа Центрально-Західного міжрегіонального управління Держпраці від 14.04.2025 випливає, що за відповідачем-2 та відповідачем-1 також не зареєстровані великотоннажні та інші технологічні транспортні засоби, що не підлягають експлуатації на вулично-дорожній мережі загального користування.

1.5. Не погодившись із рішенням про відмову в реєстрації податкових накладних, які були виписані ТОВ «Кліар Консалтінг» як постачальником за договором поставки від 21.11.2024, ТОВ «Кліар Консалтінг» в лютому 2025 звернулось до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Донецькій області та Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії (справа №200/1471/25 Донецького окружного адміністративного суду). Позовні вимоги у справі №200/1471/25 були обґрунтовані тим, що рішення податкового органу про відмову у реєстрації податкових накладних були винесені податковим органом з перевищенням повноважень та не у спосіб, визначений чинним законодавством з питань оподаткування. Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25.04.2025 у справі №200/1471/25, залишеним без змін постановою апеляційної інстанції, вказаний позов ТОВ «Кліар Консалтінг» задоволено, визнано протиправними та скасовано рішення податкового органу про відмову в реєстрації податкових накладних та зобов`язано Державну податкову службу України зареєструвати податкові накладні Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг».

1.6. В свою чергу, Головне управління Державної податкової служби у Донецькій області, стверджуючи, що постачання Товару на підставі договору поставки від 21.11.2024 №21/11-2024 фактично не відбулося, в березні 2025 звернулося до Господарського суду Донецької області з позовом до ТОВ «Кліар Консалтінг» та ТОВ «Фантом Форс» про визнання недійсним договору поставки від 21.11.2024, укладеного між ТОВ «Кліар Консалтінг» та ТОВ «Фантом Форс» (справа №905/329/25 Господарського суду Донецької області). В обґрунтування позовних вимог податковий орган посилався на те, що договір поставки від 21.11.2024 був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином, оскільки обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін первинних документів та зв`язок між фактом придбання послуги та подальшою господарською діяльністю. Рішенням Господарського суду Донецької області від 20.08.2025 у справі №905/329/25, яке залишено без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 15.10.2025, відмовлено в задоволенні позовних вимог податкового органу про визнання недійсним договору поставки від 21.11.2024. Як випливає із вказаного рішення Господарського суду Донецької області від 20.08.2025 у справі №905/329/25, ТОВ «Кліар Консалтінг» (яке було відповідачем-1 у справі №905/329/25 та є відповідачем-1 у справі №905/300/25), заперечуючи проти пред`явленого податковим органом у справі №905/329/25 позову, на підтвердження реальності здійснення господарських операцій за договором поставки від 21.11.2024 посилалось, зокрема, на те, що ТОВ «Кліар Консалтінг» на підставі договору оренди №02-12/2024-КЛ від 02.12.2024 орендує у ТОВ «Креакон» нежитлове приміщення площею 993,6 кв.м за адресою: м. Бровари, вул. Сергiя Москаленка, 16, а також навантажувачi з метою зберігання товару.

1.7. Пред`являючи в березні 2025 позов у цій справі №905/300/25 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг» (відповідача-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Креакон» (відповідача-2) про визнання недійсним договору оренди від 02.12.2024 №02-12/2024-КЛ, Головне управління Державної податкової служби у Донецькій області у цьому позові з посиланням на ст.ст. 203, 215, 228 Цивільного кодексу України зазначає, що має місце фіктивне складання договору оренди, яке направлене на формування недійсних первинних документів податкового обліку, націлених на формування штучного податкового кредиту.

Відповідач-1 хоч і не скористався правом на подання відзиву на позов у цій справі №905/300/25, тим не менш в ході її розгляду судом заперечував проти позову, посилаючись на: 1) відсутність у господарського суду предметної юрисдикції для розгляду цієї справи; 2) нездійснення податковим органом належних заходів податкового контролю щодо ТОВ «Креакон» у вигляді проведення податкових перевірок цього контрагента відповідача-1 з метою встановлення фактичної наявності у ТОВ «Креакон» майна, яке було Об`єктом оренди за спірним у цій справі договором оренди; 3) ненадання податковим органом доказів щодо того, що договір оренди порушує публічний порядок, зокрема вироку суду про наявність умислу посадових осіб ТОВ «Креакон» або ТОВ «Кліар Консалтінг» вчинити правопорушення; 4) доводи податкового органу про недійсність спірного у цій справі договору оренди вже були предметом дослідження та ним вже була надана оцінка при розгляді судами справ №200/1471/25 та №905/329/25.

Відповідач-2 правом на подання відзиву на позов не скористався, в судові засіданні не з`являвся, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв.

2. Ключовим питанням, яке постало перед судом у цій справі, є те, чи спірний договір оренди №02-12/2024-КЛ від 02.12.2024 був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, які підтверджуються наявними в справі письмовими та електронними доказами, доводам сторін та вирішуючи спір, суд дійшов висновку про невідповідність спірного договору оренди вимогам частини 5 ст.203 Цивільного кодексу України, оскільки цей договір оренди є фіктивним та підлягає визнанню недійсним на підставі частин 1 та 3 ст.215 та частини 2 ст.234 Цивільного кодексу України.

3.1. Так, згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори.

Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами 1 та 2 ст.283 Господарського кодексу України, чинного на час підписання відповідачами спірного договору оренди, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Згідно з частиною 3 ст.285 та частиною 1 ст.286 Господарського кодексу України орендар зобов`язаний берегти орендоване майно відповідно до умов договору, запобігаючи його псуванню або пошкодженню, та своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату. Орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до частини 1 ст.759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Частиною 1 ст.760 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

Відповідно до частини 5 ст.6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

При цьому частиною 1 ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається якщо: недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (правові висновки постанови Верховного Суду від 28.07.2021 в справі № 759/24061/19).

3.2. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися договору, правочину, акта органу юридичної особи, державної реєстрації чи документа.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В Цивільному кодексі України закріплений підхід, за яким оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Разом з тим, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень частини 1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 5 ст.203 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі частинам 1 та 2 ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (правові висновки постанов Верховного Суду від 16.08.2022 у справі №754/2738/20, від 14.02.2018 у справі №379/1256/15-ц, від 08.02.2018 у справі № 756/9955/16-ц).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків

Як вказувалось у постанові Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №757/62043/18-ц приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин і не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків.

3.3. Отже, для вирішення даного спору ключове значення має обставина того, чи договір оренди №02-12/2024-КЛ від 02.12.2024 був спрямований на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним.

Як вказував з цього приводу Верховний Суд у постановах від 04.11.2019 у справі №905/49/15 та від 29.11.2019 у справі №914/2267/18, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже судам належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару.

В цьому ключі суд зазначає, що передбачений статтею 13 Господарського процесуального кодексу України принцип змагальності господарського судочинства надає сторонам достатні процесуальні можливості у представленні та доказуванні своєї позиції, спростуванні позиції інших учасників процесу з метою правильного вирішення спору. Цей принцип передбачає активну роль заінтересованих учасників процесу у доказуванні своєї правової позиції. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 у справі №916/3027/21 зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Також, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, у справі №908/1879/17 від 04.03.2021.

Суд відмічає, що надані позивачем у цій справі докази на підтвердження обставин фіктивності спірного договору оренди є більш вірогідними, ніж докази, надані відповідачем-1 на їх спростування, враховуючи, що відповідно до обставин цієї справи та наявних доказів:

- вказаний відповідачем-2 в договорі оренди від 02.12.2024 банківський рахунок відповідача-2 в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» відповідачу-2 був фактично відкритий в цій банківській установі лише 04.12.2024, що викликає обґрунтований сумнів в тому, що відповідач-1 та відповідач-2 фактично могли підписати договір оренди в ту календарну дату, яка вказана в преамбулі цього договору (02.12.2024), враховуючи, що вказані в цьому договорі оренди банківські реквізити відповідача-2 фактично ще не існували станом на дату, яка вказана датою підписання в преамбулі цього договору;

- як на момент підписання, так і на момент виконання договору у відповідача-2 було відсутнє будь-яке нерухоме майно (в тому числі складське приміщення та земельна ділянка за адресою: м. Бровари, вул. Сергія Москаленка, 16), яке б відповідач-2 фактично міг передати відповідачу-1 за договором оренди у складі Об`єкта оренди;

- як на момент підписання, так і на момент виконання договору у відповідача-2 були відсутні транспортні засоби (навантажувачі), які б відповідач-2 також міг фактично передати відповідачу-1 за договором оренди у складі Об`єкта оренди;

- в підписаних відповідачами договорі оренди та акті прийому-передачі майна від 02.12.2024 відсутні які-небудь дані, які дозволяють ідентифікувати майно (такі, як рік випуску навантажувачів, їх державні номерні знаки та/або VIN-номери та/або свідоцтва про реєстрацію технологічного транспортного засобу, реєстраційні номери складського приміщення та земельної ділянки як об`єктів нерухомості та/або кадастровий номер земельної ділянки), яке увійшло до складу Об`єкта оренди за умовами цього договору оренди. При цьому відповідачі також не надали суду яких-небудь доказів щодо фактичної наявності ідентифікуючих даних у Об`єкта оренди за договором оренди (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна, інвентарний номер, VIN-номер транспортного засобу, кадастровий номер земельної ділянки тощо);

- відповідач-1 фактично не здійснив реєстрацію права оренди на земельну ділянку, яка входила до складу Об`єкта оренди за умовами договору оренди і право оренди якої підлягало держаній реєстрації у разі, якщо договір оренди був спрямований на реальне настання правових наслідків;

- відповідачі не надали суду ні доказів фактичної наявності у відповідача-2 відповідного майна, яке було вказано Об`єктом оренди в договорі оренди, ні доказів фактичного використання відповідачем-1 Об`єкта оренди у власній господарській діяльності відповідача-1 (зокрема, наявності персоналу, фактично задіяного в складському приміщенні або у фактичному використанні навантажувачів, доказів понесення витрат на дозаправку навантажувачів, витрат на утримання складського приміщення та та/або будь-яких інших витрат у зв`язку із фактичним утриманням орендованого майна тощо).

Тобто надані позивачем докази свідчать про відсутність у відповідача-2 майна, яке б останній міг фактично передати в оренду відповідачу-1 за договором оренди, що, в свою чергу, вказує на відсутність реального руху активів (передачі Об`єкта оренди) від відповідача-2 до відповідача-1 за договором оренди, в той час як відповідачі не надали доказів реального руху активів від відповідача-2 до відповідача-1 на підставі підписаного ними договору оренди та не спростували надані позивачем докази Акт прийому-передачі майна від 02.12.2024 суд не розціює як доказ реального руху активів від відповідача-2 до відповідача-1, враховуючи відсутність в цьому акті ідентифікуючих майно ознак за обставин, які не спростовані відповідачами, відсутності у відповідача-2 відповідного майна, яке останній міг би фактично передати відповідачу-1 в оренду.

Наведені обставини та докази в сукупності свідчать про те, що відповідач-2 як орендодавець фактично не передавав відповідачу-1 як орендарю Об`єкт оренди за договором оренди, а сам договір оренди та акт прийому-передачі майна до нього були підписані відповідачем-1 із відповідачем-2 без наміру створення правових наслідків у вигляді орендних правовідносин, а для інших цілей, ніж ті, що передбачені правочином. Відповідно до обставин цієї справи ознака вчинення договору оренди лише для вигляду властива діям обох сторін спірного договору оренди, беручи до уваги, що в силу засад добросовісності та розумності (пункт 6 частини 1 ст.3 Цивільного кодексу України) обидві сторони, підписуючи договір оренди разом із актом прийому-передачі майна від 04.12.2024, знали або могли знати про те, що у відповідача-2 відсутнє майно, яке в якості Об`єкта оренди могло бути переданим відповідачем-2 відповідачу-1, однак, тим не менш обидві сторони спірного правочину підписали акт прийому-передачі майна від 02.12.2024, яким засвідчили приймання-передачу неіснуючого майна відповідача-2 відповідачу-1.

3.4. Доводи відповідача-1 про відсутність у господарського суду предметної юрисдикції для розгляду цієї справи судом відхиляються як хибні, про що суд вже зазначив вище в цьому рішенні.

Доводи відповідача-1 про нездійснення податковим органом належних заходів податкового контролю щодо ТОВ «Креакон» у вигляді проведення податкових перевірок цього контрагента відповідача-1 з метою встановлення фактичної наявності у ТОВ «Креакон» майна, яке було Об`єктом оренди за спірним у цій справі договором оренди, суд також відхиляє.

Суд зазначає, що виходячи із передбаченого ст.13 Господарського процесуального кодексу України принципу змагальності господарського судочинства, відповідач-1 міг і повинен був подати суду докази фактичної наявності у ТОВ «Креакон» (відповідача-2) майна, яке було Об`єктом оренди за спірним у цій справі договором оренди, та інші докази, які б підтверджували спрямованість відповідачів на настання реальних наслідків при укладенні спірного договору оренди.

Так, сторони справи не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19).

Однак доказів фактичної наявності у відповідача-2 майна, яке було Об`єктом оренди за спірним у цій справі договором оренди, та доказів фактичного використання цього майна відповідачем-1 відповідачами суду не надано. Натомість відповідач-1 лише ставить під сумнів надані позивачем докази, однак докази позивача на засадах змагальності відповідач не спростував.

Доводи відповідача-1 про ненадання податковим органом доказів щодо того, що договір оренди порушує публічний порядок, зокрема вироку суду про наявність умислу посадових осіб ТОВ «Креакон» або ТОВ «Кліар Консалтінг» на вчинення правопорушення, суд також відхиляє. Суд зазначає, що ці доводи відповідача-1 не спростовують висновку суду про те, що із наявних у справі доказів з більшою вірогідністю випливає те, що відповідачі підписали спірний договір оренди лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, враховуючи фактичну відсутність у відповідача-2 майна, яке могло бути переданим ним як орендодавцем в оренду відповідачу-1 як орендарю. Тобто відповідачі вчинили фіктивний правочин, маючи інші цілі, ніж ті, що передбачені цим правочином (передача майна орендодавцем орендарю в оренду за плату). Суд погоджується з відповідачем-1 в тому, що позивачем у цій справі не доведено, що такими іншими цілями відповідачів при вчиненні ними фіктивного правочину був саме умисел відповідачів на порушення публічного порядку. Зокрема, суд відмічає, що безпосередньо сам договір оренди від 02.12.2024 не створював відповідачу-1 податкову вигоду у вигляді податкового кредиту з податку на додану вартість, оскільки відповідно до обставин справи відповідач-2 як орендодавець (постачальник послуги для цілей оподаткування ПДВ) не був зареєстрованим платником ПДВ, який би зміг сформувати податкову накладну для відповідача-1 як орендаря (покупця).

Тим не менш це не спростовує висновок суду про відсутність реального руху активів та фіктивність вказаного договору оренди безвідносно до того, які саме конкретно інші цілі, ніж ті, що передбачені спірним правочином, відповідачі переслідували укладенням цього фіктивного правочину.

Виходячи із принципу «суд знає закони» (jura novit curia), суд при вирішенні цього спору не обмежений правовою кваліфікацією, яку в позовній заяві надав позивач, який посилається, зокрема на положення частини 2 ст. 228 Цивільного кодексу України про те, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Адже фактичною підставою позовних вимог у цій справі є фіктивне складання відповідачами спірного договору оренди майна і ця фактична підстава позовних вимог знайшла підтвердження в ході розгляду справи, при цьому невідповідність спірного договору оренди вимогам частини 5 ст.203 Цивільного кодексу України є достатньою підставою для визнання його недійсним відповідно до частин 1 та 3 ст.215 Цивільного кодексу України.

Доводи відповідача-1 про те, що доводи податкового органу про недійсність спірного у цій справі договору оренди вже були предметом дослідження та ним вже була надана оцінка при розгляді судами справ №200/1471/25 та №905/329/25, суд відхиляє з огляду на таке.

Приватноправовий спір щодо оспорювання договору оренди від 02.12.2024, укладеного між відповідачами у цій справі №905/300/25, не був предметом розгляду у справах №200/1471/25 та №905/329/25. Зокрема, спір у справі №200/1471/25 стосується правомірності відмови в реєстрації податкових накладних, а не дійсності договору оренди від 02.12.2024. А спір у справі №905/329/25 стосується дійсності договору поставки від 21.11.2024 між ТОВ «Кліар Консалтінг» та ТОВ «Фантом Форс», а не договору оренди від 02.12.2024.

4. Відповідно до частин 1 та 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтями 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, суд дійшов висновку про фіктивність спірного договору оренди та наявність підстав для визнання його недійсним згідно з частиною 1 та 3 ст.215 та частини 2 ст.234 Цивільного кодексу України.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 2422,40 грн, які позивач поніс згідно з платіжною інструкцією від 14.03.2025 №256, відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідачів порівну, тобто в сумі 1211,20 грн на кожного із відповідачів.

Керуючись ст.2, 4-9, 11, 13, 14, 18, 20, 73-80, 129, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Креакон» про визнання договору оренди недійсним задовольнити.

2. Визнати недійсним договір оренди майна №02-12/2024-КЛ від 02.12.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг» (85000, Донецька обл., м. Добропілля, вул. Франка Івана, буд.24, ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Креакон» (01001, м. Київ, вул. Центральна, буд. 21, офіс 828, ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Кліар Консалтінг» (85000, Донецька обл., м. Добропілля, вул. Франка Івана, буд.24, ) на користь Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59, ) 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Креакон» (01001, м. Київ, вул. Центральна, буд. 21, офіс 828, ) на користь Головного управління Державної податкової служби у Донецькій області (87515, Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Італійська, буд. 59, ) 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. витрат по сплаті судового збору.

5. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення Господарського суду Київської області набирає законної сили у строк та порядку, які передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України, та може бути оскаржено до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 31.03.2026.

Суддя О.О. Третьякова