РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

22.12.2025Справа № 910/5743/24 (910/5211/25)

За позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (01001, м. Київ, вул. Володимирська, 51А; ідентифікаційний код 03366500)

до Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 21; ідентифікаційний код 32455477)

про стягнення заборгованості у розмірі 34 214,88 грн.

В межах справи № 910/5743/24

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сплати Борг» (01011, м. Київ, вул. Рибальська, 13; ідентифікаційний код 39624915)

до Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України (04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, 21; ідентифікаційний код 32455477)

про банкрутство

Суддя Чеберяк П.П.

Представники сторін: не викликались

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/5743/24 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сплати Борг» про банкрутство Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України на стадії процедури ліквідації, введеної постановою Господарського суду міста Києва від 20.01.2025.

25.04.2025 Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України про стягнення заборгованості у розмірі 34 214,88 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 28.04.2025 позовну заяву залишено без руху.

08.05.2025 до Господарського суду м. Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.05.2025 (суддя Ковтун С.А.) матеріали справи №910/5211/25 за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України про стягнення заборгованості у розмірі 34 214,88 грн. передано для розгляду в межах справи Господарського суду міста №910/5743/24 про банкрутство Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 16.05.2025 матеріали справи № 910/5743/24 (910/5211/25) передано на розгляд судді Чеберяку П.П.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 07.07.2025 прийнято позовну заяву Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» до Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України про стягнення заборгованості у розмірі 34 214,88 грн. до розгляду в межах справи №910/5743/24 про банкрутство Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України та відкрити провадження у справі.

31.07.2025 до Господарського суду м. Києва надійшли відзив на позовну заяву та заява відповідача про застосування позовної давності.

07.08.2025 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення позивача на заяву про застосування позовної давності.

12.08.2025 до Господарського суду м. Києва надійшли пояснення позивача.

15.08.2025 до Господарського суду м. Києва надійшли заперечення відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 розділу ІІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (ч. 2 ст. 161 ГПК України).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов до висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст. 236, 252 ГПК України.

З`ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд

ВСТАНОВИВ:

30.08.2005 між комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (далі - позивач) та Підприємством по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України (далі - відповідач) було укладено Договір оренди нерухомого майна (нежилих будівель, споруд, приміщень) комунальної власності територіальної громади м. Києва № 07/1819 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору та акту приймання-передачі від 30.08.2005 орендодавець (позивач) передав орендарю (відповідачу) в оренду нежиле приміщення загальною площею 839,80 кв. м за адресою: м. Київ, Андріївський узвіз, 36 літера А.

Відповідно до п. 9.1 договору строк дії договору встановлено по 28.08.2006.

На підставі рішень Київської міської ради від 30.08.2005 №15/3479 п.5 додаток 1 «Про передачу в користування на умовах оренди нежилих приміщень, надання дозволів на встановлення пільгових ставок оплати та про зміни орендних ставок» та від 17.07.2011 № 402/5789 «Про деякі питання оренди майна територіальної громади міста Києва» термін дії договору від 30.08.2005 № 07/1819 було продовжено до 31.12.2011.

Відповідно до акту приймання-передачі від 06.07.2015 відповідач повернув частину приміщень загальною площею 621,01 кв.м.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.11.2016 у справі № 910/13173/16, залишеним без зміною постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2017, задоволено позов КП «Київжитлоспецексплуатація» до Підприємства по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України про виселення з нежитлових приміщень загальною площею 207,69 кв.м та зобов`язано Підприємство по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України передати Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" нежилі приміщення, загальною площею 207,69 кв.м., в т. ч. підвал 3,94 кв.м., 1 поверх - 67,85 кв.м., 2 поверх - 89,80 кв.м., мезонін - 46,10 кв.м. у будинку № 36, літ. А по вул. Андріївський узвіз у м. Києві.

Вказаним рішенням встановлено, що договір оренди припинився 31.12.2011, а відповідач в порушення умов договору (п. 7.5), не здійснив повернення об`єкту оренди, переданого на підставі договору, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином.

Згідно з п. 7.5 договору оренди сторони погодили, що у разі закінчення строку договору або при його розірванні, орендар зобов`язаний за актом приймання- передачі повернути об`єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об`єкт оренди на момент передачі його в оренду з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об`єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Згідно актів приймання - передачі від 28.05.2017 та акту приймання-передачі від 18.07.2018 відповідач у добровільному порядку повернув 150,87 кв.м.

За таких обставин, відповідачем не виконано рішення щодо повернення нежитлових приміщень загальною площею 56,82 кв.м.

Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.

Частиною 1 ст. 785 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що в разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідач після закінчення строку дії договору, орендовані приміщення за актом - приймання передачі позивачу не повернув та продовжує користуватися майном.

У зв`язку з цим, позивачем, за неповернення відповідачем об`єкта оренди, нарахована неустойка у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення та складає 34 214,99 грн.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином і відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Статтею 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, у зв`язку із невиконання відповідачем, передбаченого п. 7.5 договору та ч. 1 ст.785 ЦК України, обов`язку щодо негайного повернення орендованого майна після припинення договору, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування нерухомим майном за час прострочення, що складає 34 214,88 грн.

Відповідач проти задоволення позову заперечує та зазначає, що позивачем не доведено, що відповідачем не виконано рішення суду щодо повернення нежитлових приміщень загальною площею 56,82 кв.м.

Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18 визначено, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

За загальним правилом обов`язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами тягаря доказування визначається предметом спору. Відповідна правова позиція відображена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.07.2019 у справі №908/1932/18.

В матеріалах справи містяться долучені позивачем копії актів приймання-передачі майна від 28.05.2017 та 18.07.2018, які підписані уповноваженими особами сторін, та підтверджують повернення відповідачем об`єкта оренди на загальну площу 150,87 кв.м, в той час, коли загальна площа об`єкту оренди, що підлягала поверненню складає 207,69 кв.м.

Таким чином, підтвердження того, що відповідачем передавались нежитлові приміщення загальною площею 56,82 кв.м матеріали справи не містять, доказів протилежного відповідачем не подано.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 03.11.2016 у справі № 910/13173/16, встановлено, що договір оренди припинився 31.12.2011, а відповідач в порушення умов договору, не здійснив повернення об`єкту оренди, переданого на підставі договору, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином.

Постановою Верховного Суду від 28.04.2022 у справі №344/7849/15-ц зазначено, що після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за ч. 2 ст.785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Відтак, з наведено вбачається, що позивач, внаслідок неповернення відповідачем об`єкту оренди після припинення дії договору, реалізував своє право на стягнення неустойки, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Згідно з п. 3.1. договору розрахунок орендної плати здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за порядку використання орендної плати, затвердженої рішенням Київради від 05.07.2001 №366/1342 та рішенням Київської міської ради від 30.06.2005 №15/3479, місячний розмір якої згідно з розрахунок орендної плати, що є невід`ємною частиною цього Договору (додаток №3) на дату підписання Договору становить 1847,56 грн.

Відповідно до п. 3.3. договору розмір орендної плати може бути змінено на вимогу однієї із Сторін у разі зміни Методики розрахунку орендної плати та порядку використання орендної плати, цін і тарифів та в інших випадках, передбачених законодавством України.

Відповідач заперечуючи проти позову, зазначає, що позивачем в односторонньому порядку був змінений розрахунок орендної плати.

В даному випадку, зміна орендної плати позивачем, спрямована на зменшення розміру орендної плати, з врахуванням того, що відповідачем було повернено частину орендованих приміщень, а тому з липня 2018 року позивач зазначає, що орендна плата складала 1039,84 грн. замість 1847,56 грн.

Відповідно і розрахунок неустойки позивачем здійснено з урахуванням того, що орендна плата складає 1039,84 грн.

Частиною 1 ст. 14 ГПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.

Отже, суд не може збільшувати розмір орендної плати, на основі якої в подальшому здійснюється нарахування неустойки, до початкового розміру, який був зазначений в договорі.

Однак щодо періоду нарахування неустойки з 01.07.2024 по 31.03.2025 суд зазначає наступне.

Постановою Господарського суду м. Києва від 20.01.2025 у справі №910/5743/24 визнано Підприємство по утриманню житлового фонду Національної Спілки художників України банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Частиною 1 ст. 59 Кодексу України з процедур банкрутства з дня ухвали господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняється нарахування неустойки (штрафу, пені), процентів та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості банкрута.

Згідно з положеннями ст.549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, з урахуванням приписів наведених норм, нарахування неустойки підлягає здійсненню за період з 01.07.2024 по 01.01.2025 та за розрахунком суду становить 22 338,96 грн.

В свою чергу, відповідачем подано заяву про застосування позовної давності.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов`язаннях, визначені у главі 19 ЦК України.

Позовна давність відповідно до статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, під позовною давністю слід розуміти строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред`явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду (висновок, викладений у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № Б-19/207-09).

Позовна давність характеризується наявністю предмета, на який вона спрямовує свою дію. Ним є матеріально-правова вимога особи про захист права або інтересу.

Пред`явлення позову як форми захисту суб`єктивного права є одним з етапів здійснення матеріального права. Втім, хоча позовна форма захисту цивільних прав є основною формою їх захисту в суді і в ЦК України йдеться саме про позовну давність, проте встановлені законом строки застосовуються і до цивільно-правових вимог, які не оформляються у вигляді позову, зокрема у справах про банкрутство.

Відповідно до частин першої та третьої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов`язання не буде виконане. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо несвоєчасної оплати орендної плати) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи договорі.

Водночас, згідно з частиною шостою статті 232 ГК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нарахування штрафним санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Частиною шостою статті 232 ГК України визначено строк та порядок нарахування штрафних санкцій, а строк, протягом якого особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права, встановлюється Цивільним кодексом України.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 04.12.2012 у справі № 17/034-11 та від 11.12.2012 у справі № 10/065-11.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, якщо господарська санкція нараховується за кожен день прострочення на відповідну суму, то позовна давність до вимог про її застосування обчислюється окремо за кожний день прострочення. Право на подання позову про стягнення такої санкції виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до пункту 1 частини другої статі 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, з огляду на те, що нарахування господарських санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконаним, то позовна давність спливає через рік від дня, за який нараховано санкцію.

Близька за змістом правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22.07.2019 у справі № 911/1563/18, від 22.08.2019 року у справі № 914/508/17, від 11.11.2019 року у справі № 904/1038/19, від 11.02.2020 року у справі № 916/612/19.

Таким чином, оскільки, як слідує з матеріалів справи, договір оренди припинив свою дію з 31.12.2011, а відповідач в порушення умов договору (п. 7.5), не здійснив повернення об`єкту оренди, переданого на підставі договору, тобто не виконав свої зобов`язання належним чином, нарахування неустойки за заявлений позивачем період, здійснено після спливу строків позовної давності.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За приписами статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Отже, зважаючи на викладене вище, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Копію рішення направити сторонам.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя П.П. Чеберяк