РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

18.12.2025Справа № 910/8287/24

За позовом ОСОБА_1 (Київська обл., Бориспільський р-н, с. Щасливе)

до: 1. Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) (м. Київ)

2. Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (ПЦУ) с.Проців Бориспільського району Київської області" (Київська обл., Бориспільський р-н, с. Проців)

про визнання недійсними протоколу, статуту та визнання протиправним і скасування розпорядження,

Суддя Ващенко Т.М.

Секретар судового засідання Шаповалов А.М.

Представники сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 ; ОСОБА_48

Від відповідача-1: не з`явився

Від відповідача-2: Бондар А.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) та Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (ПЦУ) с.Проців Бориспільського району Київської області" про:

- визнання недійсним протоколу Загальних зборів Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області" № 1 від 03 червня 2023 року (Голова зборів Загальних зборів ОСОБА_2 );

- визнання протиправним та скасування Розпорядження Голови Київської обласної військової адміністрації від 28 червня 2023 року № 557 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій", яким зареєстровано Статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області" (нова редакція);

- визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято- Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області" (Код ) у новій редакції, зареєстрований Розпорядженням Голови Київської обласної військової адміністрації від 28 червня 2023 року № 557 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій".

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2024 відкрито провадження у справі, її розгляд вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, у порядку ст. 81 ГПК України витребувано докази від Департаменту культури та туризму Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації).

Підготовче засідання у справі було призначено на 29.10.2024.

29.10.2024 до суду надійшли клопотання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про їх залучення до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

29.10.2024 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 26.11.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.11.2024 відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , про їх залучення до участі у справі №910/8287/24 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

08.11.2024 Київська обласна державна адміністрація подала клопотання про розгляд справи за відсутності її представника.

25.11.2024 до суду від ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 надійшли клопотання про залучення їх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

У підготовчому засіданні 26.11.2024 присутні представники сторін надали усні пояснення з приводу означених заяв.

26.11.2024 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 17.12.2024.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.12.2024 відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , про їх залучення до участі у справі №910/8287/24 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

17.12.2024 від відповідачів надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представників.

Також 17.12.2024 до суду від ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 надійшли клопотання про залучення їх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

17.12.2025 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засідання до 28.01.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.12.2024 відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , про їх залучення до участі у справі №910/8287/24 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

28.01.2025 від відповідача-2 надійшла заява про недопущення зловживання правами позивачем та затягування розгляду справи.

Також 28.01.2025 до суду від ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 надійшли клопотання про залучення їх до участі у справі третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

28.01.2025 суд без виходу до нарадчої кімнати постановив ухвалу про оголошення перерви в підготовчому засіданні до 18.03.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.02.2025 відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 про їх залучення до участі у справі №910/8287/24 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

18.03.2025 від позивача надійшло клопотання про виклик у судове засідання ОСОБА_1 для допиту в якості свідка.

Крім того, 18.03.2025 до суду надійшли заяви ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_7 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , про їх залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Протокольною ухвалою від 18.03.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання про виклик у судове засідання ОСОБА_1 для допиту в якості свідка, з огляду на відсутність встановлених ст. 89 ГПК України підстав для такого виклику.

Також протокольними ухвалами від 18.03.2025 суд відмовив у задоволенні заяв ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_7 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , про їх залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача; закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.04.2025.

24.04.2025 до суду від ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 надійшли заяви про їх залучення до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

Протокольною ухвалою від 24.04.2025 оголошено перерву в судовому засіданні до 27.05.2025.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.04.2025 відмовлено в задоволенні заяв ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 та ОСОБА_34 про їх залучення до участі у справі №910/8287/24 третіми особами, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача.

У судовому засіданні 27.05.2025 оголошувалась перерва до 15.07.2025.

Крім того, у судовому засіданні з розгляду справи по суті 27.05.2025 представник позивача подав клопотання про виклик у судове засідання свідків: ОСОБА_1 (позивача), ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , для їх допиту в судовому засіданні.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.05.2025 у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про виклик свідків у судове засідання відмовлено.

У судовому засіданні 15.07.2025 оголошувалась перерва до 05.08.2025.

У зв`язку з перебуванням судді Ващенко Т.М. у відпустці з 04.08.2025 по 18.08.2025 судове засідання з розгляду справи по суті, призначене на 05.08.2025, ухвалою від 28.07.2025 призначено на 25.09.2025.

У судовому засіданні 25.09.2025 представник позивача заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи для надання можливості укласти мирову угоду.

Протокольною ухвалою від 25.09.2025 відкладено судове засідання на 21.10.2025.

Ухвалою від 16.10.2025, у зв`язку з перебуванням судді Ващенко Т.М. у відрядженні з 17.10.2025 по 26.10.2025, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 09.12.2025.

09.12.2025 позивачем подано повідомлення про припинення повноважень представника позивача; від відповідача-2 надійшла заява про недопущення затягування розгляду справи.

У судовому засіданні 09.12.2025 позивач та його представник клопотали про надання часу для підготовки до виступу в судових дебатах, у зв`язку зі зміною представника.

У судовому засіданні 09.12.2025 оголошувалась перерва до 18.12.2025.

17.12.2025 від відповідача-1 надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника.

18.12.2025 від відповідача-2 надійшла заява про недопущення затягування розгляду справи.

У судовому засіданні 18.12.2025 позивач та його представник підтримали позовні вимоги. Представник відповідача-2 проти задоволення позову заперечував. Представник відповідача-1 в судове засідання не з`явився, та його неявка не перешкоджає розгляд справи відповідно до ст. 202 ГПК України.

18.12.2025 суд проголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та повідомив дату і час його проголошення.

18.12.2025 суд проголосив вступну та резолютивну частину рішення та повідомив, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) та Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (ПЦУ) с.Проців Бориспільського району Київської області" про:

- визнання недійсним протоколу Загальних зборів Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області" № 1 від 03 червня 2023 року (Голова зборів Загальних зборів ОСОБА_2 );

- визнання протиправним та скасування Розпорядження Голови Київської обласної військової адміністрації від 28 червня 2023 року № 557 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій", яким зареєстровано Статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області" (нова редакція);

- визнання недійсним Статуту Релігійної організації "Релігійна громада Свято- Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області" (Код ) у новій редакції, зареєстрований Розпорядженням Голови Київської обласної військової адміністрації від 28 червня 2023 року № 557 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій".

ОСОБА_1 є членом релігійної організації "Релігійна громада Свято- Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області", та виконував функції її керівника, але був усунений від своєї діяльності рішенням загальних зборів членів релігійної організації від 03.06.2023, на яких було змінено канонічну підлеглість релігійної організації, прийнято нову редакцію Статуту, реєстрацію якого здійснено Розпорядженням Голови Київської обласної військової адміністрації від 28.06.2023 №557.

За доводами позивача, рішення про зміну канонічної підлеглості прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати.

Позивач вважає збори членів релігійної громади нечинними та неправомочними, а затверджену ними нову редакцію Статуту недійсною, зазначає, що її реєстрація проведена всупереч нормам Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" на підставі Розпорядженням Голови Київської обласної військової адміністрації від 28.06.2023 №557.

Відповідач-2, заперечуючи проти позову, зазначає у відзиві на позовну заяву, що повноважними зборами членів Парафії в кількості 205 (двісті п`ять) осіб 03.06.2023 було проведено збори, рішення яких оформлено Протоколом№1 загальних зборів Релігійної громади Свято-Михайлівська Парафії Київської Єпархії Української православної церкви с. Проців Бориспільського району Київської області.

На зборах було прийнято рішення про встановлення та затвердження списку членів загальних зборів в кількості 205 осіб, про зміну підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України, про зміну найменування та про змін до статуту, прийнято рішення з релігійних питань та з питань особистого складу органів управління. Статут Релігійної громади УПЦ с. Проців в редакції, станом на 03.06.2023, не передбачав фіксованого членства в релігійній громаді; позивачем не надано доказів того, що участь в загальних зборах Релігійної громади УПЦ с. Проців 03.06.2023 року приймали особи, які не досягли 18 років та/або не проживали в місцевості, де діє релігійна громада; членство в релігійній громаді не може обмежуватися рішенням релігійної громади, а членом релігійної громади може бути будь-яка особа, яка вважає себе членом і відповідає об`єктивним критеріям членства, що передбачені статутом релігійної громади. За доводами відповідача-2, на загальних зборах Релігійної громади УПЦ с. Проців 03.06.2023 приймали участь саме члени релігійної громади.

Відповідач-2 зазначає, що надане позивачем Положення про порядок прийняття членів Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська Парафія Київської Єпархії Української православної церкви с. Проців Бориспільського району Київської області", затверджене протоколом №03/2023 від 03.06.2023, не можна вважати юридично значущим, оскільки 18 осіб, які підписали протокол №03/2023 від 03.06.2023, не є достатньою кількістю членів парафії, які можуть приймати повноважні рішення, а означене Положення не зареєстровано у встановленому законом порядку. Положення Статуту про кликання зборів лише настоятелем та затвердження протоколу архієреєм не підлягають до застосуванню як такі, що суперечать положенню ч. 3 ст. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", а дійсність рішення релігійної громади про зміну підлеглості не може залежати від схвалення цього рішення ієрархом (єпархіальним архієреєм) та згоди настоятеля.

Крім того, за твердженнями відповідача-2, у позивача відсутнє порушене прийнятими рішеннями Парафії, оформленими протоколом №1 від 03.06.2023 та новою редакцією Статуту право; обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання протиправним та скасування розпорядження ОДА є неефективним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідач-1 у відзиві на позовну заяву проти позову заперечує та зазначає, що вимога щодо визнання недійсним статуту Відповідача-2 у новій редакції не може бути реалізована у рамках спору з Київською обласною державною адміністрацією, судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не є належним та ефективним способом захисту прав та інтересів у цих правовідносинах; заява Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області від 16.06.2023 №155 про реєстрацію статуту релігійної громади в новій редакції та додані до неї документи повністю відповідали вимогам Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації"; Департаментом культури та туризму Київської обласної державної адміністрації за результатами попереднього розгляду поданої відповідачем-2 заяви та доданих до неї документів встановлено відсутність підстав для відмови у реєстрації статуту Релігійної громади та відповідність змісту та комплектності наданих документів чинному законодавству України, розпорядження від 28.06.2023 №557 було прийняте на підставі положень чинного законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 26.11.1991 Рішенням виконавчого комітету Київської обласної ради народних депутатів № 194 зареєстровано статут Релігійної громади Української Православної Церкви с, Проців Бориспільського району; видано Свідоцтво про реєстрацію статут релігійної громади від 26.11.1991 року № 194/137.

Указом Митрополита Київського і Всієї України Володимира № 1023 від 25.07.2007 Української Православної Церкви настоятелем релігійної громади УПЦ с. Проців Бориспільського р-ну, був призначений ОСОБА_47 (позивач).

25.11.2009 бланк свідоцтва про реєстрацію статуту релігійної громади замінено на Свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи Серії А01 № 600422, внесені відомості про релігійну громаду Української Православної Церкви Свято- Михайлівська парафія (код 20627572) в Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації від 29.09.2011 №1073 зареєстровано Статут в новій редакції, відповідно до якого назвою релігійної громади є "релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області".

Відповідно до п. Статуту (в редакції 2011 року):

1.1. Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області (далі - парафія) є первинним структурним підрозділом Української Православної Церкви (далі - УПЦ), який безпосередньо входить до складу Київської єпархії УПЦ.

1.2. Парафія утворюється за добровільною згодою віруючих осіб православного віросповідання та з благословення єпархіального архієрея.

1.4. Парафія здійснює свою діяльність при дотриманні чинного законодавства України, Статуту про управління УПЦ, Статуту управління Київської єпархії УПЦ, а також цього Статуту.

1.5. У своїй діяльності парафія керується цим Статутом, постановами Собору УПЦ, Собору єпископів УПЦ, Священного Синоду УПЦ, указами та розпорядженнями єпархіального архієрея Київської єпархії УПЦ.

2.1. Вищим органом парафіяльного управління є Парафіяльні збори, які за посадою очолює настоятель парафії. До складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18- річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідуються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.

2.2. Парафіяльні збори скликаються настоятелем спільно з Парафіяльною радою або, за благословенням єпархіального архієрея, благочинним, або іншим уповноваженим представником єпархіального архієрея у міру потреби, але не рідше ніж один раз на рік.

Парафіяльними зборами Релігійної громади, оформленими протоколом № 1 від 10.06.2022, затвердженим Керуючим Бориспільської єпархії Української Православної Церкви Митрополитом Антонієм, визначено підлеглість Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області у канонічних і адміністративних питаннях Українській Православній Церкві та підпорядкованість Митрополиту Київському і всієї України Онуфрію і Священному Синоду Української Православної Церкви.

03.06.2023 у центрі села Проців Бориспільського району Київської області відбулися збори мешканців села Проців, на яких вирішені питання приналежності церкви с. Проців в канонічних та організаційних питаннях, а саме перехід з УПЦ до ПЦУ, результати яких оформлені протоколом Загальних зборів Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області №1 від 03.06.2023, про зміну підпорядкування релігійної громади та внесення змін до Статуту.

На зазначених зборах вирішили:

- змінити підлеглість Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання - Православної Церкви України, а також визначити, що Релігійна громада канонічно та організаційно підпорядковується Управлінню Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) та Київській Митрополії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), є підзвітною єпархіальним зборам та єпархіальному архієрею Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України);

- змінити офіційне найменування Релігійної громади;

- викласти та прийняти Статут Релігійної громади в новій редакції. Подати прийнятий Статут Релігійної громади в новій редакції на затвердження Єпархіальному архієрею ((правління Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України), Митрополиту Київському і всієї України;

- Припинити повноваження керівника Релігійної громади Юраша Володимира Миколайовича.

- Уповноважити Мостепан Марину Анатоліївну на представництво інтересів Релігійної громади перед органами державної влади з метою реєстрації статуту Релігійної громади у новій редакції, а також проведення державної реєстрації змін до відомостей про Релігійну громаду, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Департаментом культури та туризму Київської обласної державної адміністрації (Київської обласної військової адміністрації) прийнято Висновок щодо реєстрації статутів релігійних організацій № 89-41N-2023 від 20.06.2023, відповідно до п. 13 якого направлено Київській обласній державній адміністрації для реєстрації нову редакцію статуту Релігійної громади Свято-Михайлівської парафії Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області, у зв`язку із внесенням змін і доповнень до статуту та зміною найменування релігійної організації на "Релігійна організація "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області".

Розпорядження Голови Київської обласної військової адміністрації від 28.06.2023 №557 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій" зареєстровано Статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято- Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області" (нова редакція).

Державним реєстратором Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Шепелем О.К. до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 11.10.2023 внесено запис №5001654 про державну реєстрацію змін до відомостей про юридичну особу: релігійну громаду Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області, ідентифікаційний код 20627572, яким внесені зміни до найменування, органів управління, місцезнаходження, керівника Релігійної організації, а також зміни до Статуту.

Стаття 35 Конституції України гарантує кожному право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено у статті 16 ЦК України.

Частиною першою статті 2 ГПК України визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до частини другої, четвертої статті 3 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (далі - Закон) ніхто не може встановлювати обов`язкових переконань і світогляду. Не допускається будь-яке примушування при визначенні громадянином свого ставлення до релігії, до сповідання або відмови від сповідання релігії, до участі або неучасті в богослужіннях, релігійних обрядах і церемоніях, навчання релігії. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.

Згідно зі статтею 7 Закону релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями). Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Стаття 7 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначає, що релігійні організації утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Відповідно до частин першої, другої статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна громада є місцевою релігійною організацією віруючих громадян одного й того самого культу, віросповідання, напряму, течії або толку, які добровільно об`єдналися з метою спільного задоволення релігійних потреб.

Членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади. Релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади у порядку, встановленому її статутом (положенням).

Частинами третьою - шостою статті 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" передбачено, що рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

Рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту підлягає реєстрації в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Зміна підлеглості релігійної громади не впливає на зміст права власності та інших речових прав такої релігійної громади, крім випадку, встановленого статтею 18 цього Закону.

Частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Отже, законодавець установив механізм, за яким рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, і такі збори можуть скликатися її членами.

Водночас, відповідно до частин третьої, четвертої статті 5 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" держава захищає права і законні інтереси релігійних організацій; сприяє встановленню відносин взаємної релігійної і світоглядної терпимості й поваги між громадянами, які сповідують релігію або не сповідують її, між віруючими різних віросповідань та їх релігійними організаціями; бере до відома і поважає традиції та внутрішні настанови релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству. Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, якщо вони не суперечать чинному законодавству.

Частиною першою статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" встановлено, що правоздатність релігійної організації визначає її статут (положення), який підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації приймається на загальних зборах віруючих громадян або на релігійних з`їздах, конференціях.

Стаття 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" визначає, що для реєстрації статуту (положення) релігійної громади громадяни в кількості не менше десяти чоловік, які утворили її і досягли 18-річного віку, подають заяву та статут (положення) на реєстрацію до обласної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій, а в Автономній Республіці Крим - до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

Для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Разом з тим закон не визначає порядку вступу, прийняття до складу членів релігійної громади, їх обліку, а залишає вирішення цього питання самій громаді.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21, здійснивши аналіз положень Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації, зробила такі висновки:

"законодавець лише в необхідних загальних рисах врегулював порядок реалізації релігійними громадами права на зміну підлеглості у канонічних і організаційних питаннях:

1) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється загальними зборами релігійної громади. Такі загальні збори релігійної громади можуть скликатися її членами;

2) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту ухвалюється не менш як двома третинами від кількості членів релігійної громади, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади відповідно до статуту (положення) релігійної громади;

3) рішення про зміну підлеглості та внесення відповідних змін або доповнень до статуту засвідчується підписами членів відповідної релігійної громади, які підтримали таке рішення.

При цьому законодавець визнав автономію релігійної громади у визначенні кількості її членів, необхідної для визнання повноважними загальних зборів релігійної громади, а також у питаннях членства на таких засадах:

- членство в релігійній громаді ґрунтується на принципах вільного волевиявлення, а також на вимогах статуту (положення) релігійної громади;

- релігійна громада на власний розсуд приймає нових та виключає існуючих членів громади в порядку, встановленому її статутом (положенням)".

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 зазначено, що стаття 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" жодним чином не обмежила чи перешкодила релігійній організації на власний розсуд визначати, в який спосіб вона вирішуватиме, чи приймати нових членів, визначатиме критерії членства та процедуру обрання органів управління. З точки зору статті 9 Конвенції застосованої разом зі статтею 11, це були рішення, які лежать в площині приватного права та які не мають бути об`єктом втручання з боку органів державної влади, якщо вони не порушують прав інших осіб, чи підпадають під обмеження, встановлені пунктами 2 статей 9 та 11 Конвенції. Іншими словами, держава не може зобов`язати легально існуюче приватно-правове об`єднання прийняти нових та виключити обраних членів. Втручання такого роду суперечитиме свободі релігійних об`єднань вільно регулювати свою поведінку та вільно вести свої справи (пункти 146, 150 вказаного рішення Європейського суду з прав людини).

У наведеному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що релігійні об`єднання вправі визначати на власний розсуд спосіб, в який вони прийматимуть нових та виключатимуть існуючих членів. Внутрішня структура релігійної організації та норми, що регулюють членство в ній, мають розглядатися як спосіб, в який такі організації виражають їх погляди та дотримуються своїх релігійних традицій. Суд вказав, що право на свободу віросповідання виключає будь-які повноваження держави оцінювати легітимність способу вираження релігійних поглядів.

У пунктах 52, 147, 151 рішення у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" від 14.06.2007 Європейський суд з прав людини вказав, що Верховний Суд України у складі трьох суддів відхилив касаційну скаргу громади-заявника, тому що положення статуту Парафії суперечили відповідному законодавству. Колегія також зазначила, що положення статуту відносно фіксованого членства суперечили законодавству, оскільки не дозволяли більшості релігійної групи проявляти свої релігійні переконання шляхом участі в управлінні церковними справами. Зокрема, Верховний Суд України зазначив: "...статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству. Оскільки діюче законодавство не передбачає обов`язкового чи іншого фіксованого членства віруючих даного віросповідання, в правовому значенні парафіяльні збори та загальні збори релігійної громади є поняттями тотожними, судова колегія виснувала, що пункти 2.12, 2.13 статуту не повністю відповідають діючому законодавству, що призвело до фактичного усунення від вирішення статутних питань більшості релігійної громади і порушення їх права на віросповідання". Європейський суд з прав людини визнав, що не є "належними та достатніми" висновки, викладені в ухвалі Верховного Суду України від 21 квітня 2000 року, що вимога "фіксованого членства" в релігійній організації не була закріплена законодавчо та що "збори парафіян" та "загальні збори релігійної групи" збігаються за значенням, і, таким чином, що права більшості релігійної групи та їх права на віросповідання були порушені. Суд вважав, що внутрішня організація Парафії чітко визначена статутом. Органи державної влади, включно з судами, знехтували цією внутрішньою структурою Парафії як приватно-правового об`єднання, зазначивши, що відповідна релігійна група була лише меншістю з "постійного складу релігійної групи", яка складалась близько з 300 осіб, які не були запрошені взяти участь в Парафіяльних зборах, хоча вони й є частиною групи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 вказала, що у питанні наявності порушеного права, що є підставою для звернення до суду, необхідно враховувати, що право на свободу віросповідання включає забезпечення вільної можливості сповідувати свою релігію, дотримуватися релігійної практики та релігійних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими єдиновірцями".

Велика Палата Верховного Суду у наведеній постанові також виходить з того, що: "законодавець у частині восьмій статті 8 Закону закріпив правило, спрямоване на захист права на свободу віросповідання частини громади, яка не згідна з рішенням про зміну підлеглості: вона має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем). Тому далі Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що самим визнанням державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях з тих підстав, на які вказує Позивач, не може порушуватись право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 також виснувала, що завданням суду є визначення того, чи заходи, вжиті на національному рівні, є виправданими та пропорційними, а також наскільки виправданим є втручання суду у внутрішні справи релігійної громади.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 8.78 постанови від 03.04.2024 у справі №906/1330/21 зазначила, що: " З огляду на зазначене вище, відсутність визначеного у статуті Релігійної громади порядку прийняття до членів громади, фіксованого членства, Велика Палата Верховного Суду при визначенні критеріїв, яким мали відповідати члени релігійної громади, які брали участь у загальних зборах громади, що прийняли оспорюване рішення про зміну підлеглості у канонічних питаннях, враховує встановлені у статуті Релігійної громади в редакції 1991 року критерії членів парафіяльних зборів (якими є парафіяльні віруючі, клірики та миряни, які досягли 18-річного віку, які в канонічних питаннях визнають обов`язковість статуту Української Православної Церкви, регулярно відвідують богослужіння та сповідь, перебувають у канонічному послухові настоятелю і не перебувають під забороною чи церковним судом, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті). Такими критеріями, відповідність яким може бути об`єктивно встановлена, з перелічених є досягнення 18-річного віку і регулярне відвідування богослужіння".

Як вбачається з матеріалів справи, на зборах членів релігійної громади, які відбулись 03.06.2023, було прийнято рішення про встановлення та затвердження списку членів загальних зборів в кількості 205 осіб, про зміну підлеглості Релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях шляхом входу до складу релігійного об`єднання Православної Церкви України, про зміну найменування та про змін до статуту, прийнято рішення з релігійних питань та з питань особистого складу органів управління.

Відповідно до п. 2.1 Статуту Релігійної громади УПЦ с. Проців в редакції 2011 року, що була чинною станом на 03.06.2023, до складу Парафіяльних зборів належать священнослужителі, церковнослужителі, члени парафії, миряни, які досягли 18- річного віку, визнають обов`язковість Статуту про управління УПЦ, регулярно беруть участь у богослужінні, сповідаються та причащаються, перебувають у канонічному послухові до настоятеля і не перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом загальної юрисдикції, що забороняє повноцінну участь у богослужбовому житті.

Водночас позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що всі 205 осіб або їх частина, які приймали участь у зборах 03.06.2023, не досягли 18 років, нерегулярно беруть участь у богослужінні, не сповідають або не причащаються, перебувають під забороною, церковним або кримінальним судом, що забороняє участь у богослужбовому житті.

Судом встановлено, що Статутом в редакції 2011 року не містить будь-якого врегульованого порядку та чітких критеріїв щодо Прийняття членів у релігійну громаду, а також порядку їх обліку та ведення реєстру, які б дали можливість чітко ідентифікувати реальну кількість членів релігійної громади, а також не містить поняття фіксованого членства, процедури прийняття в члени релігійної громади, на час проведення зборів 03.06.2023.

Водночас відповідно до статті 7 Закону релігійні організації (релігійні громади як місцеві релігійні організації) в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури.

Водночас, урахування державою у відносинах з релігійною організацією правил, на яких заснована її ієрархічна та інституційна структура, повага до її традицій та внутрішніх настанов не може унеможливлювати реалізацію права, гарантованого статтею 9 Конвенції в світлі статті 11 Конвенції, а також не може суперечити чинному законодавству.

У контексті визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості у канонічних і організаційних питаннях ідеться про те, що встановлений державою механізм реалізації цього права (шляхом ухвалення рішення загальними зборами) не може бути знівельований встановленням вимог, які фактично унеможливлюють реалізацію самого цього права, навіть якщо ці вимоги відповідають ієрархічній та інституційній структурі релігійної організації.

Тобто йдеться про те, щоб поставити дійсність рішення релігійної громади про зміну підлеглості в канонічних і організаційних питаннях та визнання державою цього рішення в залежність від умови обов`язкового схвалення (згоди) ієрарха релігійної організації, з-під підлеглості якій громада має намір вийти і яка вочевидь такому її рішенню опирається; членство в релігійній громаді в канонічному праві має бути пов`язане з послухом єпископові і настоятелю, а зв`язок з церквою втрачається у разі виявлення непослуху членом громади.

Однак прийняття такого підходу робить неможливим реалізацію визнаного державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях, а саме право - ілюзорним.

Зміна підлеглості в канонічних питаннях таким чином стає неможливою без санкції ієрарха церкви, з підлеглості якій має намір вийти релігійна громада. Якби держава законодавчо закріпила цей порядок або суди, застосовуючи Закон, визнавали б обов`язковість такої санкції ієрарха для того, аби зміна підлеглості в канонічних питаннях визнавалась державою, то мала б місце ситуація, у якій держава поставила б визнання релігійної громади в залежність від волі визнаної церковної влади, яка вочевидь такому визнанню громади опирається (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "Metropolitan Church of Bessarabia and others v. Moldova", заява № 45701/99, § 123), що свідчило б про недотримання нею обов`язку бути нейтральною та неупередженою у відносинах з різноманітними релігіями, конфесіями та переконаннями.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21 звернула увагу на те, що законодавець у частині восьмій статті 8 Закону закріпив правило, спрямоване на захист права на свободу віросповідання частини громади, яка не згідна з рішенням про зміну підлеглості: вона має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім, власником (користувачем).

Таким чином, самим визнанням державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях з тих підстав, на які вказує позивач, не може порушуватись право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання.

Велика Палата Верховного Суду в означеній постанові також звернула увагу на необхідність врахування зв`язку церковної організації і територіального устрою, статусу релігійної громади саме як місцевої релігійної організації, покликаної забезпечувати віросповідні потреби вірян насамперед певної місцевості (у даному випадку - мешканців с. Проців Бориспільського району).

З огляду на зазначене вище відсутність визначеного у статуті Релігійної громади порядку прийняття до членів громади, фіксованого членства, судом враховано встановлені у статуті Релігійної громадив редакції 2011 року критерії членів парафіяльних зборів, невідповідність яких особами, які приймали участь у зборах 03.06.2023, не підтверджена позивачем жодними належними і допустимими доказами.

Суд відхиляє посилання позивача на Положення про порядок прийняття членів Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська Парафія Київської Єпархії Української православної церкви с. Проців Бориспільського району Київської області", затверджений протоколом №03/2023 від 03.06.2023, оскільки відповідний документ за своїм змістом є установчим (статутним) документом та, відповідно, підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Водночас за відсутності державної реєстрації Положення про порядок прийняття членів Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська Парафія Київської Єпархії Української православної церкви с. Проців Бориспільського району Київської області" не є чинним та не може регулювати питання членства в релігійній громаді.

Верховний Суд, у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, в постанові від 27.01.2020 року у справі №598/157/15-ц дійшов висновку про те, що: "так як на загальних зборах членів релігійної громади приймалося рішення лише про зміну підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях і, як наслідок, про прийняття статуту цієї релігійної громади у новій редакції, в той час як жодного рішення щодо відвідування церкви не приймалося, відсутні підстави вважати, що відбулось втручання у право позивачів на свободу віросповідання".

Суд дійшов висновку про те, що рішення загальних зборів членів Релігійної громади с. Проців, оформлені протоколом №1 від 03.06.2023, стосувалися зміни підлеглості релігійної громади у канонічних та організаційних питаннях; питання відвідування церкви, зокрема і позивачем, не розглядалися на цих зборах, права позивача на свободу віросповідання не є порушеними.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідно до Додатку до протоколу №3 до Загальних Зборів (Парафіяльних зборів) Релігійної організації "Релігійна громада Свято- Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви с. Проців Бориспільського району Київської області від 03.06.2023 до складу членів релігійної громади (членів Парафіяльних зборів) входять 142 особи, які є дійсними членами релігійної громади, не брали участі у зборах, рішення яких оформлені протоколом №1 від 03.06.2023, оскільки входження цих осіб до складу членів релігійної громади жодним чином не спростовує належність до цієї громади і тих 205 осіб, які приймали оспорюване позивачем рішення.

За результатом розгляду справи та дослідження зібраних доказів, судом не встановлено жодних порушень чинного законодавства чи статуту, які б знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи. У свою чергу, позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні ст.ст. 76, 77, 78 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження доводів, викладених у позовній заяві.

Враховуючи викладене у сукупності та зважаючи на те, що діючим законодавством саме релігійну громаду наділено виключною компетенцією вирішення питань щодо зміни канонічного підпорядкування, а також затвердження нової редакції статуту, обрання керівника релігійної громади, з огляду на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 03.04.2024 у справі № 906/1330/21, у суду відсутні правові підстави вважати, що оскаржувані рішення загальних зборів релігійної громади прийняті з порушенням вимог чинного законодавства.

У свою чергу позивач, звертаючись до суду, самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та вказує, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права (аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2024 р. в справі № 990/150/23).

Позивач на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами щодо предмета спору, що відповідає принципу диспозитивності у господарському процесі, закріпленому у ст. 14 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи приписи статей 15, 16 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Суд зауважує, що рішення загальних (парафіяльних) зборів є актом ненормативного характеру (індивідуальним актом), тобто офіційним письмовим документом, що породжує певні правові наслідки, які спрямовані на регулювання господарських відносин і мають обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання правових актів індивідуальної дії (ненормативних актів) незаконними (недійсними) є невідповідність їх вимогам чинного на час його видання (затвердження) законодавства, в тому числі Конституції України, та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт.

Для визнання недійсним рішення загальних зборів необхідно встановити факт порушення цим рішенням прав та законних інтересів учасника юридичної особи. Якщо за результатами розгляду справи факт такого порушення не встановлений, господарський суд не має підстав для задоволення позову. Не всі порушення законодавства, допущені під час скликання та проведення загальних зборів юридичної особи, є підставами для визнання недійсними прийнятих ними рішень.

Рішення, які були прийняті загальними зборами релігійної громади, належать до рішень, які були прийняті всередині цієї громади (релігійної організації) її членами, спрямовані на реалізацію цивільних прав, свобод та інтересів цих членів релігійної громади, а також спрямовані на забезпечення діяльності релігійної громади з метою задоволення інтересів членів релігійної громади.

Позивач, з огляду на обґрунтування заявлених позовних вимог, звернувся до суду за захистом права на свободу віросповідання, яке вважає порушеним у зв`язку з позбавленням його можливості сповідувати обрану релігію спільно з тими, хто поділяє його переконання, тобто позов поданий на захист цього права саме в його колективному вимірі, а тому визнанням державою права на вільну зміну релігійною громадою підлеглості в канонічних і організаційних питаннях з тих підстав, на які вказує позивач, не може порушуватись право настоятеля цієї громади чи її члена на свободу віросповідання.

Як вже зазначалось судом вище, відповідно до п. 8 ч. 8 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" частина громади, не згідна з рішенням про зміну підлеглості, має право утворити нову релігійну громаду і укласти договір про порядок користування культовою будівлею і майном з їхнім власником (користувачем).

Відтак, позивач не позбавлений права бути настоятелем релігійної громади із канонічною приналежністю Українській Православній Церкві, не позбавлений можливості зберігати живий зв`язок зі своєю парафією, сповідувати обрану релігію, відкрито виражати і вільно поширювати свої релігійні переконання, брати участь у релігійних обрядах.

За таких обставин, суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача оскаржуваними рішеннями загальних зборів, оформленими протоколом №1 від 03.06.2023, а також прийняття означених рішень не уповноваженими особами, у зв`язку з чим суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги про визнання недійсним цього протоколу, як такого, що прийнятий неуповноваженими особами з порушенням Статуту (у та законодавства України.

Враховуючи висновок суду про недоведеність позивачем як порушення вимог Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", так і порушення його прав при ухваленні оспорюваного рішення загальних зборів громади, а також з огляду на неподання позивачем доказів суперечності статуту у новій редакції нормам законодавства та не зазначення позивачем положень статуту, що, на думку останнього, порушують його права чи охоронювані законом інтереси, у суду відсутні підстави для визнання такого статуту недійсним, у зв`язку з чим у задоволенні відповідної позовної вимоги про визнання недійсним статуту релігійної громади у новій редакції також слід відмовити.

Відповідно до ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом. У випадках, встановлених законом, юридична особа може набувати цивільних прав та обов`язків і здійснювати їх через своїх учасників. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Згідно із ст. 97 Цивільного кодексу України управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу (ст. 98 Цивільного кодексу України).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" для реєстрації статуту (положення) релігійної громади у новій редакції до органу реєстрації статуту подаються:

1) заява за підписом керівника або уповноваженого представника релігійної громади;

2) статут (положення) релігійної громади у новій редакції.

До статуту (положення) релігійної громади у новій редакції додатково подаються:

1) належним чином засвідчена копія протоколу (або витяг з протоколу) загальних зборів релігійної громади про внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної громади, ухвалених відповідно до порядку, визначеного у чинному на момент внесення змін статуті (положенні) релігійної громади, із зазначенням списку учасників цих загальних зборів;

2) оригінал чи належним чином засвідчена копія чинної на дату подання документів редакції статуту (положення) релігійної громади, до якого мають бути внесені зміни і доповнення, з відміткою про державну реєстрацію (з усіма змінами, що до нього вносились), та оригінал свідоцтва, виданого органом реєстрації (якщо таке видавалося).

Відповідно до ч. 19 ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" орган, який здійснює реєстрацію, в місячний термін розглядає заяву, статут (положення) релігійної організації, приймає відповідне рішення і не пізніш як у десятиденний термін письмово повідомляє про нього заявникам.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 30 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, забезпечує проведення державної політики щодо релігій і церкви шляхом: здійснення реєстрації статутів (положень) релігійних організацій, зазначених у ч. 2 ст. 14 цього Закону, а також змін і доповнень до них.

За змістом пунктів 2, 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо підлеглості релігійних організацій та процедури державної реєстрації релігійних організацій зі статусом юридичної особи" встановлено, що у разі прийняття рішення щодо зміни своєї підлеглості релігійна організація повідомляє про таке рішення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, або обласні, Київську, Севастопольську міські державні адміністрації, а в Автономній Республіці Крим - Раду міністрів Автономної Республіки Крим, які забезпечують оприлюднення цього рішення на своєму офіційному вебсайті.

У відповідності з ч. 3 ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про: 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об`єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству.

Суд звертає увагу, що підставами для визнання акту, в тому числі статуту, недійсним є його невідповідність вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав (затвердив) цей акт, а також порушення у зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Дослідивши умови спірного статуту, судом встановлено, що його умови не суперечать вимогам чинного законодавства, а при реєстрації статуту релігійної громади у новій редакції уповноважений на підставі протоколу №1 від 03.06.2023 представник релігійної організації, дотримався вимог ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" та подав підписану ним заяву з переліком документів, які визначені вказаною статтею.

Суд також відхиляє як необґрунтовані та недоведені твердження позивача про неподання для державної реєстрації всього необхідного переліку документів, оскільки до заяви про реєстрацію статуту відповідача-2 в новій редакції було додано: статут у новій редакції; протокол №1загальних зборів від 03.06.2023; список членів, що беруть участь у загальних зборах членів 03.06.2023 (додаток №1 до протоколу №1 від 03.06.2023); рішення про зміну підлеглості у канонічних та організаційних питаннях, засвідчене підписами членів релігійної громади, які підтримали таке рішення (додаток №2 до протоколу №1 від 03.06.2023); належним чином засвідчена копія чинної редакції статуту в редакції 2011 року.

За встановлених вище обставин необґрунтованості аргументів позивача щодо порушень при проведенні державної реєстрації нової редакції статуту, оскільки чинним законодавством саме релігійну громаду наділено виключною компетенцією вирішення питань щодо зміни канонічного підпорядкування та затвердження нової редакції статуту, судом не встановлено порушення Київською обласною (військовою) державною адміністрацією положень ст. 14 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", ст. 13 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" при прийнятті розпорядження № 939 від 13.12.2022 р. "Про реєстрацію статутів релігійних організацій", яким зареєстровано нову редакцію статуту, в задоволенні позову в цій частині належить відмовити.

Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 за позовом релігійної організації до обласної державної адміністрації про визнання протиправним і скасування розпорядження зазначила, що фактично підставою позову є незгода релігійної організації з рішеннями загальних зборів членів релігійної організації про зміну канонічної підлеглості, оскільки, на думку цієї організації, воно прийняте з порушенням вимог чинного законодавства особами, які не мали права його приймати, за відсутності необхідного кворуму, всупереч раніше прийнятому на загальних парафіяльних зборах релігійної громади рішенню.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові зазначила, що судове рішення про визнання недійсним розпорядження про реєстрацію статуту Релігійної організації в новій редакції не є підставою для вчинення реєстраційних дій, а відповідна позовна вимога не відповідає ефективному способу захисту прав та інтересів у цих правовідносинах.

Зважаючи на характер спірних відносин, Велика Палата Верховного Суду вказала, що належному способу захисту інтересу Релігійної організації та/або її членів відповідає позовна вимога про визнання недійсним статуту Релігійної організації в новій редакції. Судове рішення про задоволення такої позовної вимоги є підставою для приведення суб`єктом державної реєстрації відомостей про Релігійну організацію, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у відповідність до відомостей статуту Релігійної організації в попередній редакції.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування Розпорядження Голови Київської обласної військової адміністрації від 28.06.2023 № 557 "Про реєстрацію статутів релігійних організацій", яким зареєстровано Статут Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Михайлівська парафія Київської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) с. Проців Бориспільського району Київської області" (нова редакція) є неналежним способом захисту, відтак суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Положеннями ст. 86 ГПК України унормовано, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Решта доводів і тверджень сторін судом досліджено та відхилено без наведення обґрунтування як такі, що не спростовують встановлених судом обставин та не можуть вплинути на результат вирішення даного спору.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 73, 74, 76-80, 86, 129, 165, 219, 232, 233, 236-238, 240, 241 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Повне рішення складено 19.01.2026.

Суддя Т.М. Ващенко