РІШЕННЯ

18 вересня 2025 року м. ТернопільСправа № 921/252/25

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровця Я.Я.

за участю секретаря судового засідання Крутіної Ю.С.

Розглянув справу в порядку загального позовного провадження

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив", вул. Космічна, 23-А (4 поверх), м. Харків

до відповідача Приватного підприємства "Квалітед і К", вул.Галицька, 95, с. Великі Гаї, Тернопільський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості у розмірі 118 600,20 грн (з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).

За участю учасників судового процесу:

від позивача: Ніколенко Б.О. - представник.

Судові процедури.

Судом роз`яснено форму і стадії судового провадження, що здійснюється у межах справи згідно до вимог ГПК України.

Фіксування судового засідання технічними засобами здійснюється відповідно до статті 222 ГПК України.

Заяв про відвід (самовідвід) судді та секретаря судового засідання з підстав, визначених ст. ст. 35-37 ГПК України не надходило.

Суть справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" звернулося до Господарського суду Тернопільської області до відповідача Приватного підприємства "Квалітед і К" про стягнення заборгованості у розмірі 263 600,20 грн.

Відкриття провадження у справі.

Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 22.04.2025, для розгляду справи №921/252/25 визначено суддю Боровця Я.Я.

Ухвалою суду від 28.04.2025 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" залишено без руху, на підставі абзацу 2 частини 1 статті 174 ГПК України, для надання можливості позивачу усунути недоліки позовної заяви.

05.05.2025 (документ сформовано в системі "Електронний суд") на адресу Господарського суду Тернопільської області надійшла заява про усунення недоліків ( вх. №3298 від 06.05.2025), зі змісту якої вбачається, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви, які визначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 28.04.2025.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 19.05.2025 відкрито провадження у справі №921/252/25 за правилами загального позовного провадження та підготовче засідання призначено на 17.06.2025.

Розгляд справи здійснювався за правилами загального позовного провадження.

Підготовче провадження.

Підготовче засідання вперше призначено на 17.06.2025.

Протокольною ухвалою від 17.06.2025 підготовче засідання відкладено на 05.08.2025.

Ухвалою Господарського суду Тернопільської області від 05.08.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу №921/252/25 до судового розгляду по суті на 21.08.2025.

Розгляд справи по суті.

У судовому засіданні - 21.08.2025 розпочато розгляд справи по суті.

Протокольною ухвалою від 21.08.2025 судове засідання відкладено на 18.09.2025.

При розгляді справи по суті, суд з`ясував обставини справи, дослідив докази у справі, заслухав обґрунтування позовних вимог представника позивача, вступне та заключне слово.

Після з`ясування обставин справи та дослідження доказів у справі, проведення судових дебатів, суд 18.09.2025 оголосив скорочене рішення (вступна та резолютивна частини).

Інші процесуальні дії.

Ухвалою суду від 11.06.2025 заяву представника позивача про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, задоволено.

Ухвалою суду від 05.08.2025 прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№5506 від 30.07.2025), до розгляду.

Також, ухвалою суду від 05.08.2025 заяву про повернення судового збору, задоволено. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив", вул. Космічна, 23-А (4 поверх), м. Харків, з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 713,80 грн, у зв"язку з зменшенням розміру позовних вимог, сплачений згідно платіжної інструкції №246 від 21.04.2025.

Ухвалою суду від 06.08.2025 допущену описку в ухвалах Господарського суду Тернопільської області від 28.04.2025, від 19.05.2025 та від 17.06.2025 у справі №921/252/25, виправлено. В ухвалах Господарського суду Тернопільської області від 28.04.2025, від 19.05.2025 та від 17.06.2025 читати правильно ціну позову - "263 600,20 грн".

Ухвалою суду від 11.09.2025 допущену описку в ухвалі Господарського суду Тернопільської області від 21.08.2025 у справі №921/252/25, виправлено. В ухвалі Господарського суду Тернопільської області від 21.08.2025 читати правильно ціну позову - "118 600,20 грн".

Аргументи сторін.

Правова позиція позивача.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачем порушено зобов"язання, в частині несвоєчасного здійснення розрахунку за отриманий товар, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем на суму 118 600,20 грн.

В якості правових підстав позову позивач зазначає, зокрема Цивільний кодекс України, Господарський кодекс України.

У судовому засіданні представником позивача підтримано позовні вимоги в повному обсязі, просить суд задоволити.

Заперечення відповідача.

Відповідач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив, вимог ухвали суду не виконав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, на підставі статей 120, 121 ГПК України - ухвалами суду, які надсилалися рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення з позначкою "Судова повістка", про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (містяться в матеріалах справи).

Так, ухвали суду направлені відповідачу за адресою: вул.Галицька, 95, с. Великі Гаї, Тернопільський район, Тернопільська область (зазначена у позовній заяві) та відповідає витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, сформований Господарським судом Тернопільської області (відповідь №1649538 від 07.08.2025).

Відповідно до частини 2 статті 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Згідно частин 1, 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, положення статті 13 ГПК України, якою в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, беручи до уваги, що явка представника відповідача не визнавалась судом обов`язковою, брати участь у судовому засіданні є правом сторони, передбаченим ГПК України, та те, що відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами на подання відзиву, суд дійшов висновку, що у матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними у ній документами, а неявка вказаного учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Крім того, судом враховано, що у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень", усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень (частина 2 статті 3 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Згідно із частиною 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень" судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Отже, сторони не позбавлені права та можливості ознайомитись з ухвалами суду щодо даної справи у Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" (правонаступник ТОВ "Торговий будинок Імператив")/позивачем та Приватним підприємством "Квалітед і К"/відповідачем погоджено поставку товару, а саме: композитна арматура, композитна сітка.

26.10.2021, 01.11.2021 та 09.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" (правонаступник ТОВ "Торговий будинок Імператив") виставило Приватному підприємству "Квалітед і К" рахунки на оплату відповідно №1110 на суму 313 914,00 грн, №1137 на суму 35 952,00 грн та №1166 на суму 232 140,00 грн.

Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" (правонаступник ТОВ "Торговий будинок Імператив")/позивачем поставлено/передано у власність, а Приватним підприємством "Квалітед і К"/відповідачем отримано товар (композитна арматура, композитна сітка), про що свідчать видаткові накладні, а саме: №1334 від 27.10.2021 на суму 313 914,00 грн, №1362 від 04.11.2021 на суму 35 952,00 грн та №1444 від 30.11.2021 на суму 232 140,00 грн, які підписані повноважними представниками сторін без зауважень та претензій.

Відповідно до податкового законодавства позивачем сформовано податкові накладні.

Однак, відповідач свої зобов"язання щодо оплати за отриманий товар виконав лише частково на суму 117 500,00 грн, про що свідчать платіжні інструкції, а саме: №1581 від 16.02.2023 на суму 4 500,00 грн, №1583 від 20.02.2023 на суму 50 000,00 грн, №1630 від 30.06.2023 на суму 10 000,00 грн, №1640 від 03.08.2023 на суму 10 000,00 грн, №1646 від 08.09.2023 на суму 20 000,00 грн, №1663 від 21.02.2024 на суму 15 000,00 грн, №1673 від 24.05.2024 на суму 8 000,00 грн.

Окрім того, відповідачем повернуто частково товар, про що свідчать розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до відповідних податкових накладних.

14.05.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією щодо сплати заборгованості на суму 271 600,20 грн, яка відповідачем частково задоволено, зокрема відповідачем здійснено оплату у розмірі 8000,00 грн.

Як стверджує позивач, що відповідач порушив зобов"язання щодо оплати за поставлений товар, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виник борг у розмірі 118 600,20 грн, з врахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, у зв"язку з частковою оплатою відповідачем на суму 145 000,00 грн, про що свідчать платіжні інструкції №520125378 від 19.06.2025 на суму 130 000,00 грн та №@2PL795067 від 19.07.2025 на суму 15 000,00 грн.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв"язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Норми права, застосовані при вирішенні спору та мотиви, з яких виходив суд при ухваленні рішення.

Всебічно та повно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши у сукупності усі докази, суд дійшов таких висновків.

Статтею 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Тобто, право на судовий захист у суб`єкта господарювання виникає у разі порушення або оспорювання його права або охоронюваного законом інтересу.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (стаття 11 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів стаття 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з статтею 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (частина 1 статті 641 Цивільного кодексу України).

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом (частина 2 статті 642 Цивільного кодексу України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом ( ч. 1 ст. 639 ЦК України).

Правовідносини сторін у даній справі виникли на підставі договору у спрощений спосіб, оскільки будь-яких договорів у формі єдиного документу сторонами не складалося.

Оцінивши матеріали справи, зокрема, рахунки на оплату та видаткові накладні, враховуючи поставку товару позивачем та часткову оплату відповідачем, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором поставки.

Сторони досягли всіх суттєвих умов відносно вказаного виду договору, а тому відповідно до вимог ст. ст. 638, 712 Цивільного кодексу України та ст. ст.179, 180, 265 Господарського кодексу України та є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов`язань, а саме майново-господарських зобов`язань згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 ГК України (ст. ст. 11, 202, 509 ЦК України) і відповідно до ст. 629 ЦК України та є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 712 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, та у встановлений договором строк.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

26.10.2021, 01.11.2021 та 09.11.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" (правонаступник ТОВ "Торговий будинок Імператив") виставило Приватному підприємству "Квалітед і К" рахунки на оплату відповідно №1110 на суму 313 914,00 грн, №1137 на суму 35 952,00 грн та №1166 на суму 232 140,00 грн.

Як слідує з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив" (правонаступник ТОВ "Торговий будинок Імператив")/позивачем поставлено/передано у власність, а Приватним підприємством "Квалітед і К"/відповідачем отримано товар (композитна арматура, композитна сітка), що підтверджується видатковими накладними, а саме: №1334 від 27.10.2021 на суму 313 914,00 грн, №1362 від 04.11.2021 на суму 35 952,00 грн та №1444 від 30.11.2021 на суму 232 140,00 грн, які підписані повноважними представниками сторін без зауважень та претензій.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, розрахуватися за товар, відповідач повинен був відповідно до вимог статті 692 ЦК України.

Відповідач свої зобов"язання щодо оплати за отриманий товар виконав лише частково на суму 117 500,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями, а саме: №1581 від 16.02.2023 на суму 4 500,00 грн, №1583 від 20.02.2023 на суму 50 000,00 грн, №1630 від 30.06.2023 на суму 10 000,00 грн, №1640 від 03.08.2023 на суму 10 000,00 грн, №1646 від 08.09.2023 на суму 20 000,00 грн, №1663 від 21.02.2024 на суму 15 000,00 грн, №1673 від 24.05.2024 на суму 8 000,00 грн.

Окрім того, відповідачем повернуто частково товар, про що свідчать розрахунки коригування кількісних і вартісних показників до відповідних податкових накладних.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (стаття 509 Цивільного кодексу України).

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України.

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Як свідчать матеріали справи, відповідач свої договірні зобов`язання щодо оплати за отриманий товар виконав частково основний борг на момент подання позову становив 263 600,20 грн.

Слід зазначити, що відповідачем 19.06.2025 та 19.07.2025 здійснено оплату за отриманий товар відповідно у розмірі 145 000,00 грн, у добровільному порядку, що підтверджується платіжними інструкціями №№520125378 та №@2PL795067 (містяться в матеріалах справи).

Тобто відповідачем під час розгляду справи у суді оплачено частково заборгованість у розмірі 145 000,00 грн.

У зв"язку з чим, позивач звернувся до Господарського суду Тернопільської області з заявою про зменшення розміру позовних вимог, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 118 600,20 грн з підстав, викладених в ній.

Ухвалою суду від 05.08.2025 прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх.№5506 від 30.07.2025), до розгляду.

Отже, ціна позову, з урахуванням зменшення розміру позовних вимог становить 118 600,20 грн.

Таким чином, матеріалами справи підтверджуються доводи позивача стосовно того, що відповідачем у встановлені договором строки вартість отриманого товару не сплачена, що є порушенням умов договору, ст.527 ЦК України та ст.193 ГК України.

Підстави припинення зобов`язання передбачені ст.ст. 202 - 205 ГК України, ст.ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

14.05.2025 позивач звернувся до відповідача з претензією щодо сплати заборгованості на суму 271 600,20 грн, яка відповідачем частково задоволено, зокрема відповідачем здійснено оплату у розмірі 8000,00 грн.

Отже, спір між сторонами виник внаслідок неналежного виконання відповідачем, як Покупцем, своїх зобов`язань в частині несвоєчасної оплати за поставлений товар.

Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем станом на дату прийняття рішення становить 118 600,20 грн.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги, що згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги щодо стягнення основного боргу у розмірі 118 600,20 грн, який неоплачений станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та неспростовані відповідачем.

Суд врахував, що з 28.08.2025 втратив чинність Господарський кодекс України, згідно ст. 17 Закону України № 4196-IX "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб", який визначає правові та організаційні засади діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб, але на час звернення позивача з позовом у квітня 2025 році був чинний.

Позивач, стверджуючи про існування певної обставини подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

При аналізі доводів сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, який у рішенні "Трофимчук проти України" зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не слід розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід (рішення від 28.10.2010, заява № 4241/03).

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Правова позиція, наведена у постановах Верховного суду від 05.02.2019 у справі № 914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

З огляду на викладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновок суду.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві, що вимагає від держави його втілення в правотворчу та правозастосовчу діяльність, зокрема в закони, зміст яких має відповідати критеріям соціальної справедливості, рівності тощо.

Справедливість - одна з основних засад права - є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальних вимірів права.

Принципи права - це основні ідеї, вихідні положення, які закріплені в законі, мають загальну значущість, вищу імперативність (веління) і відображають суттєві положення права.

Верховний Суд у справі № 521/17654/15-ц (постанова від 16 січня 2019 року) при вирішенні спору застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керувався однією з аксіом цивільного судочинства: "Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem", що означає: "У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права".

При цьому Європейський суд з прав людини у пунктах 52, 56 рішення від 14.10.2010 у справі "Щокін проти України" зазначив, що тлумачення й застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Однак суд зобов`язаний переконатися в тому, що спосіб, у який тлумачиться й застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних із принципами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з погляду тлумачення їх у практиці Європейського суду з прав людини. На думку ЄСПЛ, відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності, які передбачали можливість різного тлумачення, порушує вимогу "якості закону", передбачену Конвенцією, і не забезпечує адекватного захисту від свавільного втручання публічних органів державної влади в майнові права заявника.

Отже, національне законодавство має тлумачитися таким чином, щоб результат тлумачення відповідав принципам справедливості, розумності та узгоджувався з положеннями Конвенції.

Статтею 3 Цивільного кодексу України визначено, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Отже, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, згідно статті 13 Цивільного кодексу України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин 2-3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як визначено статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Пунктами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 4 статті 236 ГПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Суд наголошує, що призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов`язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову.

Отже, правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення є вимоги позивача про стягнення з відповідача 118 600,20 грн заборгованості.

Судові витрати.

При ухваленні рішення в справі, суд, у тому числі вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами (пункт 5 частини 1 статті 237 ГПК України).

Як передбачено пунктом 2 частини 5 статті 238 ГПК України, в резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Щодо судового збору у розмірі 3 163,20 грн.

Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Факт зарахування сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом судового збору в сумі 3 163,20 грн до спеціального фонду державного бюджету України підтверджується Випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою Господарським судом Тернопільської області.

Ухвалою суду від 05.08.2025 заяву про повернення судового збору, задоволено. Повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив", вул. Космічна, 23-А (4 поверх), м. Харків, з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 713,80 грн, у зв"язку з зменшенням розміру позовних вимог, сплачений згідно платіжної інструкції №246 від 21.04.2025.

В силу приписів статті 129 ГПК України, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн покладається на відповідача.

18.09.2025 при проголошенні скороченого рішення (вступної та резолютивної частини) судом зазначено зокрема в пунктах 2 та 3 розмір судового збору - 3 163,20 грн замість - "2 422,40 грн".

Частиною 7 статті 233 ГПК України передбачено, що виправлення в судових рішеннях повинні бути застережені перед підписом судді.

Зважаючи на наведене, суд робить застереження про виправлення в цій частині судового рішення до його підписання суддею.

Керуючись статтями 7, 13, 42, 86, 123, 126, 129, 210, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Судові витрати у складі судового збору у розмірі 2 422,40 грн покласти на відповідача.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Квалітед і К", вул.Галицька, 95, с. Великі Гаї, Тернопільський район, Тернопільська область, на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Завод "Імператив", вул. Космічна, 23-А (4 поверх), м. Харків, - 118 600,20 грн заборгованості та 2 422,40 грн судового збору.

4. Видати наказ стягувачеві після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду в порядку статті 256-257 ГПК України подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів, з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Примірник рішення надіслати сторонам у справі до електронного кабінету в електронній формі із застосуванням ЄСІТС в порядку, визначеному ГПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію у справі на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб - адресою: https://te.court.gov.ua/sud5022.

Повне рішення складено та підписано "12" лютого 2026 року.

Суддя Я.Я. Боровець