ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2025 р. Справа№ 911/1152/20

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання: Ніконенко Ю.А.

за участю представників: не з`явились,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд»

на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 (повний текст рішення складено 02.11.2020)

у справі №911/1152/20 (суддя Лилак Т.Д.)

за позовом заступника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі

1) Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства

2) Державного підприємства «Димерське лісове господарство»

до 1) Вишгородської районної державної адміністрації,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд»,

3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Тренд Лендмарк»

про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору та витребування майна з незаконного володіння, -

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2020 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області (далі, прокурор) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом в інтересах держави в особі Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства (далі, позивач-1 або Управління), Державного підприємства «Димерське лісове господарство» (далі, позивач-2) до Вишгородської районної державної адміністрації (далі, відповідач-1), ТОВ «Проектехнотрейд» (далі, відповідач-2) та ТОВ «Тренд Лендмарк» (далі, відповідач-3), в якому просив (з урахуванням заяви про усунення недоліків):

- визнати незаконними та скасувати розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 20 від 15.01.2008 «Про надання в оренду земельної ділянки товариству з обмеженою відповідальністю «Тренд Лендмарк» під існуючу базу відпочинку на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області»;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 24.01.2008 між Вишгородською районною державною адміністрацією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Тренд Лендмарк», зареєстрований приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області в реєстрі за № 361, та скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки;

- витребувати на користь держави в особі ДП «Димерське лісове господарство» з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» земельну ділянку площею 1,4991 га з кадастровим номером :02:147:0001, вартістю 55426,13 грн, яка розташована на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка, яка передана в оренду за спірним розпорядженням і оспорюваним договором, належить до земель державної власності лісогосподарського призначення і накладається на землі лісового фонду, що перебувають у постійному користуванні ДП «Димерське лісове господарство»; така земельна ділянка вибула з постійного користування держави із численними порушеннями законодавства, зокрема, без попереднього вилучення у постійного землекористувача ДП «Димерське лісове господарство», без отримання погодження органу з питань лісового господарства на зміну цільового призначення та без зміни цільового призначення земель лісового фонду.

Історія справи, короткий зміст оскаржуваного рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у даній справі позов задоволено.

Визнано незаконним і скасовано розпорядження від 15.01.2008; визнано недійсним договір оренди землі від 24.01.2008 і скасовано державну реєстрацію права оренди спірної земельної ділянки; витребувано на користь держави в особі ДП «Димерське лісове господарство» з незаконного володіння ТОВ «Проектехнотрейд» земельну ділянку площею 1,4991 га, кадастровий номер :02:147:0001, вартістю 55 426,13 грн, розташовану на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту.

Місцевий господарський суд визнав обґрунтованими підстави представництва прокурором інтересів держави в суді в особі визначених ним позивачів та, задовольняючи позов, виходив із того, що розпорядження від 15.01.2008 прийняте з порушенням вимог законодавства, зокрема, без отримання згоди на надання в оренду чи вилучення земельної ділянки у постійного землекористувача - ДП «Димерське лісове господарство», без отримання погодження органу з питань лісового господарства на зміну цільового призначення та без зміни цільового призначення земель лісового фонду, тому вимоги прокурора про визнання незаконним і скасування зазначеного розпорядження судом визнані правомірними. Водночас оскільки укладення оспорюваного договору здійснено на підставі неправомірного розпорядження, то такий договір також підлягає визнанню недійсним у судовому порядку, а державна реєстрація права оренди земельної ділянки має бути скасована. Стосовно вимоги про повернення спірної земельної ділянки, суд зазначив, що зайняття земельної ділянки лісового фонду з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, тому суд дійшов висновку про те, що прокурор не пропустив позовну давність у наведеному випадку.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 скасовано. Позов прокурора в інтересах держави в особі Управління та ДП «Димерське лісове господарство» залишено без розгляду.

Залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності прокурором підстав для представництва інтересів держави в суді в особі Управління та ДП «Димерське лісове господарство». Так, по-перше, суд зазначив, що прокурор не надав належних і допустимих доказів того, що Управління не може чи не бажає здійснювати захист інтересів держави; доказів, які би підтверджували доводи Управління про відсутність коштів на сплату судового збору для самостійного звернення з позовом, у матеріалах справи немає. По-друге, звертаючись до суду в інтересах держави в особі ДП «Димерське лісове господарство», яке не є органом державної влади або іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належить захист інтересів держави, зокрема, в галузі реалізації принципів регулювання земельних відносин або захисту природних ресурсів, прокурор порушив норми частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру», згідно з якою здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній не допускається. Порушення прокурором встановленої законом прямої заборони на звернення до суду в інтересах державної компанії виключає необхідність з`ясування питання невиконання або неналежного виконання таким позивачем дій, спрямованих на захист власних прав та інтересів або інтересів держави. При цьому суд апеляційної інстанції урахував правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №911/551/19, від 10.04.2019 у справі №906/853/17.

Постановою Верховного Суду від 07.09.2021 постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі №911/1152/20 скасовано в частині залишення без розгляду позову прокурора, поданого в інтересах держави в особі Управління, а справу в цій частині передано до Північного апеляційного господарського суду для продовження розгляду, оскільки апеляційний господарський суд залишив без належної оцінки та дослідження обставини дотримання прокурором положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо відповідного суб`єкта владних повноважень, визначеного ним як одним із позивачів при зверненні з цим позовом до суду. Зокрема суд не з`ясував чи є Управління належним позивачем у цій справі з огляду на суб`єктний склад і зміст спірних правовідносин, чи є воно органом, уповноваженим державою розпоряджатися земельною ділянкою відповідно до норм земельного та лісового законодавства, і чи потребують законні інтереси Управління судового захисту.

В іншій частині постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 у справі №911/1152/20 залишено без змін.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 в частині витребування на користь держави з незаконного володіння ТОВ «Проктехнотрейд» спірної земельної ділянки змінено та викладено пункт 4 резолютивної частини вказаного рішення в редакції, згідно з якою витребувано на користь держави в особі Управління з незаконного володіння ТОВ «Проктехнотрейд» земельну ділянку площею 1,4991 га, кадастровий номер :02:147:0001, вартістю 55 426,13 грн, розташовану на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту.

В частині визнання незаконним і скасування розпорядження від 15.01.2008 та в частині визнання недійсним договору оренди землі від 24.01.2008 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що прокурором належно обґрунтовано підстави представництва інтересів держави та правомірно визначено Управління органом, який уповноважений здійснювати функції держави у спірних відносинах. Разом із тим, апеляційний господарський суд погодився з висновком місцевого господарського суду про порушення вимог закону при передачі в оренду спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими позовні вимоги про визнання незаконним і скасування розпорядження від 15.01.2008 та визнання недійсним оспорюваного договору, як укладеного на підставі неправомірного рішення, і скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки. Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання відповідного правопорушення, а отже прокурором не пропущено позовну давність.

Таким чином, суд виснував, що оскільки у ТОВ «Проктехнотрейд» відсутні законні підстави для користування спірною земельною ділянкою, то вона підлягає поверненню на користь держави в особі Управління, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні відповідно до частини 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України.

Не погодившись із прийнятою постановою, Товариство з обмеженою відповідальністю «Проктехнотрейд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій зазначило, що не погоджується з висновками судів про наявність підстав для задоволення позову, посилалося, зокрема, на те, що Управління не є належним позивачем у цій справі, оскільки до його компетенції належить лише погодження зміни цільового призначення земельних лісових ділянок і воно не наділено повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою; водночас на вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння поширюється загальна позовна давність, яка у наведеному випадку при зверненні з цим позовом до суду прокурором пропущена.

Постановою Верховного Суду від 30.09.2025 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проктехнотрейд» задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 у справі №911/1152/20 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції у пункті 4.8. постанови зазначив, що апеляційний господарський суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку та навівши застереження про те, що Управління є органом державної влади, територіальним органом Державного агентства лісових ресурсів України, тобто суб`єктом владних повноважень, інтереси якого може представляти прокурор, належним чином не з`ясував, зважаючи на наведені обставини та вимоги законодавства, до компетенції якого органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта належать повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою (правомочності власника лісової ділянки), чи наділений визначений прокурором позивач на законодавчому рівні компетенцією та повноваженнями здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах у спосіб, який обрав прокурор, зокрема на витребування земель державного лісового фонду, про що, у тому числі, заявлено цей позов, та, відповідно, який орган має бути належним позивачем у цих спірних правовідносинах, тоді як вказані обставини мають важливе значення для з`ясування питання щодо належного позивача та відповідних процесуальних наслідків; достеменно не дослідив питання наявності чи відсутності порушених прав позивача на спірну земельну ділянку, за захистом яких прокурор звернувся до суду у цій справі, не з`ясував яке саме право позивача порушено та підлягає захисту в обраний прокурором спосіб.

Також у пунктах 4.10., 4.11. постанови Верховний Суд зауважив, що за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, якщо рішення органу державної влади, місцевого самоврядування виконане, вимога про визнання такого рішення недійсним не відповідає належному способу захисту, бо її задоволення не приводить до відновлення прав позивача. При цьому, якщо таке рішення не відповідає закону, воно не створює тих наслідків, на які спрямоване. Тому немає потреби оскаржувати таке рішення - позивач може обґрунтовувати свої вимоги, зокрема, незаконністю такого рішення. Однак, наведене не було враховано судом апеляційної інстанції, оцінка обраному прокурором способу захисту у виді визнання незаконним і скасування розпорядження місцевого органу державної виконавчої влади з огляду на його (спосіб захисту) ефективність надана не була.

Крім того, суд касаційної інстанції зазначив, що прокурор у позові також просив витребувати спірну земельну ділянку у ТОВ «Проктехнотрейд», як власника бази відпочинку, під розміщення якої передавалася в оренду така земельна ділянка попередньому власнику такого об`єкта, на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України, тобто звернувся з віндикаційним позовом. Суд апеляційної інстанції позов у цій частині теж задовольнив, витребувавши на користь держави в особі Управління з незаконного володіння ТОВ «Проктехнотрейд» вказану земельну ділянку.

Водночас, Верховний Суд наголосив на необхідності розмежування віндикаційного та негаторного позовів та, зважаючи на суб`єктний склад сторін, підстави заявленого позову, зміст права, за захистом якого звернувся прокурор, і характер його порушення, а також дійсні правовідносини, що виникли між сторонами у справі, зазначив, що суду під час нового розгляду справи слід надати належну оцінку й обраному прокурором способу захисту у відповідній частині (пункт 4.12. постанови).

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Київської області від 22.10.2020, Товариство з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просять скасувати рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі №911/1152/20 та постановити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, рішення суду першої інстанції ухвалено при неповному дослідженні доказів та з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а зроблені судом висновки не відповідають обставинам справи.

Скаржник зазначає, що у прокурора були відсутні повноваження на представництво інтересів держави за даним позовом, а тому такі позовні вимоги суд першої інстанції повинен був залишити без розгляду.

Щодо висновків суду про обґрунтованість позовних вимог прокурора про наявність підстав для визнання незаконним та скасування розпорядження Вишгородської РДА, то на момент прийняття цього розпорядження спірна земельна ділянка не відносилась до земельних ділянок лісогосподарського призначення та не використовувалась для ведення лісового господарства. На момент прийняття оскаржуваного Розпорядження земельна ділянка площею 1,5 га не перебувала у користуванні Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства та Розпорядженням Ради Міністрів УРСР від 06.12.1977 року №949-р та Додатку №14 була вилучена з Димерського лісгоспзагу Мінлісгоспу УРСР та передана в довгострокове користування Науково-виробничому об`єднанню «Електронприбор» під зону відпочинку.

Крім того, скаржник зазначив, що станом на момент прийняття оскаржуваного Розпорядження Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства як орган, який погоджував зміну цільового призначення земель, зокрема, земель лісового фонду, не існував, а отже права та інтереси цього органу не порушувались.

Щодо висновків суду про визнання недійсним договору оренди землі, то відповідач зауважив, що оскільки спірне розпорядження Вишгородської РДА було прийняте з дотриманням положень статей 6, 13, 14 Лісового кодексу України, статей 124, 149 Земельного кодексу України та статті 4 Закону України «Про оренду землі», то підстави для визнання недійсним договору відсутні.

Стосовно доводів суду про витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача-2, то скаржник зазначив, що прокурором заявлено віндикаційний позов на підставі статті 388 Цивільного кодексу України, а не позов про зобов`язання повернути земельну ділянку (негаторний позов). Тобто, прокурором обрано неналежний спосіб захисту права власника на земельну ділянку лісового фонду.

Також за доводами скаржника прокурором пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а сплив позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у позові.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Письмових відзивів на апеляційну скаргу (із урахуванням вказівок Верховного Суду, наведених у постанові 30.09.2025) учасники справи суду не надали, що у відповідності до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

16.10.2025 до Північного апеляційного господарського суду з Верховного Суду надійшли матеріали справи №911/1152/20 на новий розгляд.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.10.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Мальченко А.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.10.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі №911/1152/20 прийнято до провадження колегією суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Михальської Ю.Б., суддів: Тищенко А.І., Мальченко А.О.; розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі №911/1152/20 призначено на 09.12.2025 об 11 год. 00 хв.; встановлено учасникам справи строк для подачі письмових пояснень з урахуванням висновків, викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.09.2025 у справі №911/1152/203, протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали.

У судовому засіданні 09.12.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини постанови.

Явка представників учасників справи

У судове засідання 09.12.2025 представники прокуратури, позивачів та відповідачів не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (ухвали суду від 21.10.2025) до електронних кабінетів прокуратури, позивача-2, відповідачів -1, -2, повідомленням про вручення поштового відправлення позивачу-1 та поштовим поверненням з відміткою «за закінченням терміну зберігання», яке повернулося на адресу суду з адреси відповідача-3.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи зазначене, а також тривалість розгляду даної справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників учасників справи.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції у даній справі та перевірені судом апеляційної інстанції

Як свідчать матеріали справи, досудовим розслідуванням кримінального провадження, внесеного 26.02.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000145, за інформацією Управління щодо незаконного відведення у власність земельних ділянок за рахунок земель лісового фонду встановлено, що розпорядженням Вишгородської РДА від 15.01.2008 №20 передано в строкове платне користування земельну ділянку для обслуговування існуючої бази відпочинку, розташованої на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту.

На підставі вказаного розпорядження 24.01.2008 між Вишгородською РДА і ТОВ «Тренд Лендмарк» укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований в реєстрі за № 361.

Згідно з пунктом 2 цього договору в оренду передано земельну ділянку, кадастровий номер :21:147:0001, загальною площею 1,4991 га, з них під будинками відпочинку - 1,4991 га.

Водночас згідно з відомостями з Державного земельного кадастру України земельна ділянка, яка перебуває в оренді ТОВ «Тренд Лендмарк», має кадастровий номер :02:147:0001.

У пункті 3 зазначеного договору вказано, що на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна, що належать орендарю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л. А. 31.10.2005 за №5466.

ТОВ «Тренд Лендмарк» відчужило Товариству з обмеженою відповідальністю «САНТОС-КЛН» (далі - ТОВ «САНТОС-КЛН») за договором купівлі-продажу від 15.08.2008 №5932 базу відпочинку за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Толокунь, вул. Леніна, 54.

У свою чергу, ТОВ «САНТОС-КЛН» згідно з договором купівлі-продажу від 20.08.2008 № 21683 продало вказану базу відпочинку ТОВ «Проктехнотрейд».

Відчужене нерухоме майно складається з адміністративного будинку, зазначеного на плані літ. «А» загальною площею 111,8 кв.м.; туалету, зазначеного на плані літ. «В»; літнього будинку, зазначеного на плані літ. «Г» загальною площею 21,3 кв.м.; сараю, зазначеного на плані літ. «Д», складського приміщення, зазначеного на плані літ. «Є», загальною площею 73,2 кв.м.; їдальні, зазначеної на плані літ. «Ж», загальною площею 27,3 кв.м.; погребу, зазначеного на плані літ. «З»; літнього будинку, зазначеного на плані літ. «І», загальною площею 26,3 кв.м.; убиральня, зазначена на плані літ. «К»; огорожі, зазначені на плані № 1, 2; навіс, зазначений на плані літ. «Л», навіс, зазначений на плані літ. «М». Загальна площа нерухомого майна становить 259,9 кв.м., що становить 0,0259 га.

Попередні судові інстанції також установили, що до ТОВ «Проктехнотрейд» після набуття у власність бази відпочинку, під розміщення якої була передана в оренду спірна земельна ділянка, також перейшли права та обов`язки орендаря земельної ділянки за вказаним договором оренди землі від 24.01.2008.

Згідно з інформацією, наданою Українським державним проектним виробничим об`єднанням «Укрдержліспроект» у листі від 24.06.2019 №493, фрагменту з публічної кадастрової карти України - межі земельної ділянки, кадастровий номер :21:147:0001, частково накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Димерське лісове господарство», а саме на 9, 10 виділи 22 кварталу Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2004 року.

Також за інформацією вказаної установи у листі від 12.10.2017 №59, фрагменту з публічної кадастрової карти України межі зазначеної земельної ділянки частково накладаються на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні ДП «Димерське лісове господарство», а саме на 12, 13 виділ 22 кварталу Ясногородського лісництва ДП «Димерське лісове господарство» за матеріалами лісовпорядкування 2014 року.

Відповідно до планшету №3 (лісовпорядкування 1993 року) Ясногородського лісництва ДП «Димерський держлісгосп» та планшету №3 (лісовпорядкування 2003 року) Ясногородського лісництва ДП «Київська лісова-науково дослідна станція» площа та контури 9, 10 виділів 22 кварталу Ясногородського лісництва не змінились.

Також згідно з проєктом організації та розвитку лісового господарства Димерського державного лісового господарства 2004 року (таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків) земельна ділянка, передана в оренду на підставі розпорядження Вишгородської РДА від 15.01.2008 № 20, є частково земельною ділянкою лісогосподарського призначення, покрита лісовою рослинністю та мала наступні таксаційні характеристики: виділ 9, берегозахисні лісові ділянки площа 1 га, склад - 10 сосни звичайної, береза повисла вік 48 років, середня висота 16 м, середній діаметр 18 см, запас на 1 га 234 кв.м.; виділ 10, берегозахисні лісові ділянки площа 1,5 га, склад - 8 сосни звичайної, 2 береза повисла вік 48 років, середня висота 16 м, середній діаметр 18 см, запас на 1 га 203 куб.м..

За проєктом організації та розвитку лісового господарства ДП «Димерське лісове господарство» 2015 року (таксаційний опис, відомості поквартальних підсумків) земельна ділянка, передана в оренду на підставі розпорядження Вишгородської РДА від 15.01.2008 № 20, також є частково земельною ділянкою лісогосподарського призначення, покритою лісовою рослинністю, та мала наступні таксаційні характеристики: виділ берегозахисні лісові ділянки площа 1 га, склад - 10 сосни звичайної, береза повисла вік 59 років, середня висота 18 кв.м., середній діаметр 22 см, запас на 1 га 280 куб.м.; виділ берегозахисні лісові ділянки площа 1,5 га, склад - 9 сосни звичайної, 1 береза повисла вік 59 років, середня висота 18 кв.м., середній діаметр 24 см, запас на 1 га 210 куб.м..

Предметом позову у цій справі є вимоги прокурора, заявлені в собі Управління до Вишгородської РДА, ТОВ «Проктехнотрейд», ТОВ «Тренд Лендмарк» про визнання незаконним і скасування розпорядження від 15.01.2008, визнання недійсним договору оренди землі від 24.01.2008, укладеного між Вишгородською РДА і ТОВ «Тренд Лендмарк», скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки та витребування на користь держави з незаконного володіння ТОВ «Проктехнотрейд» спірної земельної ділянки.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, враховуючи вказівки, що містяться у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.09.2025 у даній справі, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга відповідача-2 підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду скасуванню з огляду на таке.

Як уже зазначалося, направляючи дану справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що суд не з`ясував, до компетенції якого органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта належать повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою (правомочності власника лісової ділянки), чи наділений визначений прокурором позивач (Управління) на законодавчому рівні компетенцією та повноваженнями здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах у спосіб, який обрав прокурор, зокрема на витребування земель державного лісового фонду, про що, у тому числі, заявлено цей позов, та, відповідно, який орган має бути належним позивачем у цих спірних правовідносинах, тоді як вказані обставини мають важливе значення для з`ясування питання щодо належного позивача та відповідних процесуальних наслідків.

Так, звертаючись до суду з позовом у даній справі, наявність порушеного права прокурор у даній справі обґрунтовує порушенням відповідачами права власності держави на землі лісогосподарського призначення.

Позивачами у даній справі прокурор визначив Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і Державне підприємство «Димерське лісове господарство».

Щодо Державного підприємства «Димерське лісове господарство», то постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2021 позов прокурора в інтересах держави в особі ДП «Димерське лісове господарство» було залишено без розгляду й постанова суду апеляційної інстанції в цій частині була залишена без змін постановою Верховного Суду від 07.09.2021 у даній справі.

Виходячи із наведеного, наразі колегія суддів надає оцінку доводам прокурора і запереченням скаржника щодо наявності або відсутності у прокурора в даній справі повноважень на подання позову в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Отже, норма пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

Згідно з абзацами 1 і 2 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до абзаців 1-3 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Водночас, згідно з положеннями частин третьої-п`ятої статті 53 Господарського процесуального кодексу України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Системне тлумачення положень частин третьої - п`ятої статті 53 ГПК України і частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України, яка кореспондується з положеннями статті 1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

У відповідності до частин 1, 2 статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Частиною 1 статті 56 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства (стаття 5 Лісового кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)).

Відповідно до частини 1 статті 55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи (частини 3, 4 статті 7 Лісового кодексу України).

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності (частина 1 статті 8 Лісового кодексу України).

Держава відповідно до статті 170 Цивільного кодексу України набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (частина 2 статті 8 Лісового кодексу України).

Згідно зі статтею 13 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини 2 статті 84 Земельного кодексу України (у відповідній редакції) право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації, центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, відповідно до закону.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передання земельних ділянок у власність або у користування визначено статтею 122 Земельного кодексу України.

У частині 3 статті 17 Лісового кодексу України (у відповідній редакції) передбачено, що ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.

Статтею 57 Лісового кодексу України (у відповідній редакції) унормовано зміну цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства. Так, зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до Земельного кодексу України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проєкти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства (стаття 20 Земельного кодексу України (у відповідній редакції)).

Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Верховний Суд у постанові від 19.10.2022 у справі №363/1758/19 (провадження №61-122св22) звернув увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначила, що «зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України… зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища. Судами в цій справі встановлено, що відсутні докази на підтвердження того, що Київське обласне управління лісового та мисливського господарства надавало згоду на переведення цієї земельної ділянки з лісових земель на землі для будівництва жилих будинків та ведення особистого селянського господарства».

У постановах Верховного Суду від 19.01.2022 у справі №369/16419/18 (провадження 61-1082св20) та у справі № 372/2969/18 (провадження №61-20118св19), від 15.06.2022 у справі № 363/3244/17 (провадження № 61-14817св20) також наголошено, що «до компетенції Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства належить лише погодження зміни цільового призначення земельних ділянок».

У свою чергу, відповідно до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України (у редакції станом на момент звернення прокурора з позовом у даній справі - 30.04.2020) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Виходячи зі змісту частини 5 статті 122 Земельного кодексу України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до абзаців 5-1 пп. 58 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 №1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021 та є чинним станом на дату прийняття даної постанови, розділ Х Перехідні положення Земельного кодексу України доповнено пунктом 24 такого змісту:

« 24. З дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель:

а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук);

б) оборони;

в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення;

г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;

ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності;

д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності;

е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

З дня набрання чинності цим пунктом до державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки державної власності, що передаються у комунальну власність територіальних громад, органи виконавчої влади, що здійснювали розпорядження такими земельними ділянками, не мають права здійснювати розпорядження ними.».

Таким чином, оскільки прокурор при поданні позову посилається на факт порушення права державної власності на землі лісового фонду, а виходячи зі змісту частини 5 статті 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на момент звернення прокурора з позовом у справі №911/1152/20) та пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України повноваження з розпорядження земельними ділянками державної власності (правомочності власника лісової ділянки), крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, за межами населених пунктів на території Київської області належать до повноважень Київської обласної державної адміністрації, саме Київська обласна державна адміністрація наділена на законодавчому рівні компетенцією та повноваженнями здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах у спосіб, який обрав прокурор, зокрема на витребування на користь держави земель лісового фонду, розташованих на території Толокунської сільської ради Вишгородського району Київської області за межами населеного пункту, про що, у тому числі, заявлено цей позов.

Таким чином, у наведеному випадку визначений прокурором позивач - Київське обласне та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, оскільки до компетенції Управління належить лише погодження зміни цільового призначення земельних ділянок.

Тобто Управління є неналежним позивачем.

Верховний Суд у своїх постановах зазначає, що у випадку, якщо суд встановить, що визначений прокурором позивач не є органом, уповноваженим державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, тобто, відбулося звернення прокурора в інтересах неналежного позивача, це має процесуальним наслідком відмову в задоволенні відповідного позову (подібний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 05.10.2021 у справі №925/1214/19, від 16.02.2022 у справі №904/1407/21, від 19.05.2022 у справі №904/5558/20, від 20.09.2023 у справі №910/1978/22).

За наведених обставин звернення прокурора з позовом в інтересах держави в особі неналежного позивача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог у даній справі.

З огляду на встановлене суд не досліджує доводи та заперечення сторін по суті спору, в тому числі щодо належності обраного прокурором способу захисту, оскільки такі обставини мають встановлюватися у межах позову, заявленого в інтересах держави в особі належного позивача.

Щодо клопотання відповідача-2 про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності, то оскільки суд не встановлював наявного порушеного права позивача, дане клопотання судом не розглядається.

Усі інші доводи та міркування учасників справи, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову з мотивів визначення неналежного позивача.

При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 лютого 2010 року, пункт 58).

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині.

Відповідно до статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі №911/1152/20 такою, що підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у даній справі таким, що підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судовий збір за подання зазначеної апеляційної скарги, а також за подання Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» касаційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 20.05.2025 згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на прокуратуру.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 273, пунктом 2 частини 1 статті 275, статтями 277, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» на рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі №911/1152/20 задовольнити.

Рішення Господарського суду Київської області від 22.10.2020 у справі №911/1152/20 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601, місто Київ, бульвар Лесі Українки, будинок 27/2, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектехнотрейд» (03162, місто Київ, проспект Леся Курбаса, 10-Ж, кв. 45, ) 9 459 (дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят дев`ять) грн 00 коп. судового збору за подання апеляційної скарги та 12 612 (дванадцять тисяч шістсот дванадцять) грн 00 коп. судового збору за подання касаційної скарги.

Видати накази. Видачу наказів доручити Господарському суду Київської області відповідно до вимог процесуального законодавства.

Матеріали справи №911/1152/20 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у порядку, передбаченому статтями 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.01.2026 після виходу членів колегії суддів з відпустки.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко