номер провадження справи 26/52/19
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

25.12.2025 Справа № 908/1390/19(908/2374/25)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Ліквідатора ТОВ МЕГАПОЛІС ДКС, арбітражного керуючого Овсієнко Алли Вікторівни (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1714 від 31.07.2013; адреса офісу: м. Запоріжжя, вул. Сєдова, б.12, офіс 1; поштова адреса: 69005, м. Запоріжжя, а/с 1148)

до відповідачів: 1/ Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАПОЛІС ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3); 2/ ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1/ Товариство з обмеженою відповідальністю "Продторгсервіс 777", (02068, місто Київ, проспект ГРИГОРЕНКА ПЕТРА, будинок 23, офіс 172); 2/ Громадянин ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 )

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення майна

в межах справи № 908/1390/19

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС", (69059, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, 8, офіс 3)

ліквідатор арбітражний керуючий Овсієнко Алла Вікторівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1714 від 31.07.2013; адреса офісу: м. Запоріжжя, вул. Сєдова, б.12, офіс 1; поштова адреса: 69005, м. Запоріжжя, а/с 1148)

Представники сторін:

від позивача Овсієнко А.В.

від відповідача-1 не з`явився

від відповідача-2 Сидоренко А.О.

від третьої особи-1 Безух А.М.

від третьої особи-2 не з`явився

УСТАНОВИВ:

До Господарського суду Запорізької області 04.08.2025 через систему Електронний суд надійшла позовна заява Ліквідатора ТОВ МЕГАПОЛІС ДКС, арбітражного керуючого Овсієнко Алли Вікторівни до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕГАПОЛІС ДКС", ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Товариство з обмеженою відповідальністю "Продторгсервіс 777" та громадянин ОСОБА_2 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення майна, для розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство ТОВ "Мегаполіс ДКС".

04.08.2025 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу № 908/2374/25 розподілено судді Юлдашеву О.О., у провадженні якого перебуває справа № 908/1390/19 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" для розгляду позовної заяви в межах справи про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.09.2025 прийнято позовну заяву ліквідатора ТОВ МЕГАПОЛІС ДКС, арбітражного керуючого Овсієнко Алли Вікторівни, для розгляду в межах справи № 908/1390/19 про банкрутство ТОВ "Мегаполіс ДКС", відкрито провадження з розгляду позовної заяви; ухвалено розглядати позовну заяву за правилами спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства; судове засідання призначено на 14.10.2025р. о 14-00, залучено до участі у справі третіх осіб.

До суду 06.10.2025 через систему Електронний суд надійшла заява відповідача-2 про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

13.10.2025 надійшли письмові пояснення позивача по справі.

14.10.2025 заперечення позивача на заяву відповідача-2 про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

14.10.2025 клопотання відповідача-2 про направлення громадянину ОСОБА_2 документів, відповідно до вимог ГПК України.

14.10.2025 відзив відповідача-2 на позовну заяву.

14.10.2025 клопотання відповідача-2 про повернення позову без розгляду.

14.10.2025 клопотання відповідача-2 про зупинення провадження у справі.

14.10.2025 клопотання відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху.

14.10.2025 клопотання відповідача-2 про витребування доказів.

14.10.2025 заява відповідача-2 про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 14.10.2025 відкладено судове засідання на 27.11.2025; зобов`язано позивача надати суду відзиви на клопотання відповідача-2.

У судовому засіданні 27.11.2025 оголошено перерву до 25.12.2025.

До суду 17.12.25 від третьої особи-1 надійшли письмові пояснення по справі в яких просить суд відмовити у задоволенні позову.

25.11.25, 18.12.25 письмові пояснення Позивача по справі.

18.12.25 додаткові заперечення Відповідача-2.

24.12.25 клопотання третьої особи-1 про виключення висновку судового експерта Стасюк М.Ю. від 20.09.21 №20/09/21 із числа доказів по справі.

25.12.25 додаткові пояснення Відповідача-2 по справі.

26.11.25 часткові заперечення Відповідача-2 по справі.

27.11.25 клопотання Відповідача-2 про залучення ТОВ «Альянс ВВ» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача.

Суд розглянув заяву ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження та зазначає про таке.

ЩОДО РОЗГЛЯДУ СПРАВИ В ПОРЯДКУ ЗАГАЛЬНОГО ПОЗОВНОГО ПРОВАДЖЕННЯ 1. Неправомірність зміни форми провадження з огляду на спеціальні норми законодавства про банкрутство.

Відповідно до ч. 4 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ): "Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження".

Дана норма має імперативний характер, що підтверджується: · відсутністю в ній будь-яких винятків чи альтернативних варіантів розгляду; - відсутністю в КУзПБ положень, які б передбачали можливість зміни порядку розгляду таких заяв; - використанням законодавцем формулювання "розглядаються" замість "можуть розглядатися".

Спеціальний характер норми КУзПБ має пріоритет над загальними правилами ГПК України згідно з принципом "lex specialis derogat generali" (спеціальний закон скасовує дію загального), що відображено у позиції Верховного Суду у постанові від 19.01.2023 у справі № 902/207/22.

2. Відсутність у суду процесуальної дискреції щодо вибору форми провадження.

Заявник посилається на ст.ст. 247, 250 ГПК України, однак ці норми стосуються загального порядку призначення справи до розгляду у спрощеному провадженні і не можуть бути застосовані в даній ситуації, оскільки: а) Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (на даний час - КУзПБ); б) Згідно з ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; в) Спеціальні положення КУзПБ встановлюють обов`язкове правило про розгляд таких справ за правилами спрощеного позовного провадження, яке не може бути змінене за клопотанням сторони або за ініціативою суду.

3. Необґрунтованість посилання на неможливість надання всіх доказів.

У клопотанні заявник стверджує про "неможливість подання позивачем всіх доказів по справі разом із заявою по суті - позовом", однак: а) Ухвалою від 30.09.2025 суд відмовив у задоволенні клопотання про витребування доказів, зазначивши, що ліквідатор має можливість витребувати та подати ці документи самостійно, що відповідає положенням ч. 3 ст. 61 КУзПБ, яка наділяє ліквідатора широкими повноваженнями щодо витребування документів; б) Відповідно до ч. 4 ст. 252 ГПК України, у випадку подання заяви про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи (що мало місце в даному випадку), суд розглядає справу в судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи; в) Згідно з ч. 8 ст. 252 ГПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням учасників справи - також заслуховує їхні усні пояснення; г) Розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження не означає скорочення можливостей учасників щодо надання доказів, хоча процес прискорюється, оскільки він передбачає переважно письмовий розгляд справи без судових дебатів та підготовчого провадження. Учасники мають можливість надавати докази та письмові пояснення, а у випадку виклику до суду заслуховувати усні пояснення та свідків, щоб повністю реалізувати свої процесуальні права.

Складність правовідносин та обсяг доказової бази не є перешкодою для розгляду спору за правилами спрощеного позовного провадження, якщо закон встановлює обов`язковий порядок розгляду такого спору в спрощеному порядку. У таких випадках, суд повинен керуватися відповідними нормами процесуального законодавства, які передбачають розгляд справи саме за спрощеною процедурою, а не за загальною.

Обов`язкові випадки: якщо процесуальний закон встановлює, що певна категорія спорів розглядається виключно в порядку спрощеного позовного провадження, то це є пріоритетним, навіть якщо справа є складною.

Пріоритет швидкого вирішення: спрощене провадження обирається для справ, де пріоритетним є швидке вирішення спору, незалежно від його складності, якщо це не заборонено законом.

Таким чином, зазначені заявником обставини не є підставою для розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

ЩОДО ВИКОРИСТАННЯ ВИСНОВКУ ЕКСПЕРТА ТА ІНШИХ ДОКАЗІВ, суд зазначає наступне.

Належність та допустимість висновку експерта Стасюк М.Ю. як доказу в даній справі Заявник безпідставно стверджує про неможливість використання висновку експерта Стасюк М.Ю. від 20.09.2021 № 20/09/21.

Однак: а) Відповідно до ч. 5 ст. 99 ГПК України, висновок експерта, складений у іншій справі, є допустимим доказом за умови можливості дослідження оригіналу висновку експерта та відповідних матеріалів, використаних при його складанні; б) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13- ц зазначається, що висновок експерта, складений в іншій справі, може бути використаний як доказ у новій справі за умови, що предмети дослідження в обох справах є тотожними. Це означає, що експертиза має стосуватися одного й того самого питання, а об`єкт дослідження має бути ідентичним у обох справах.; в) Оскільки предмет дослідження у висновку експерта (ринкова вартість об`єкта нерухомості станом на 05.07.2018) є тотожним предмету дослідження у даній справі, а оригінал висновку експерта може бути досліджений, даний висновок є належним та допустимим доказом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові КЦС ВС від 06.01.2025 № 569/8833/20 (61-8416св23), висновок експерта має бути оцінений судом у сукупності з іншими доказами за правилами ст. 86 ГПК України, а не відхилений лише на підставі того, що він був складений в іншій справі.

Можливість врахування обставин, встановлених у справі №908/1390/19(908/312/22).

Зупинення виконання рішення у справі № 908/1390/19(908/312/22) не означає втрату ним юридичного значення і не впливає на встановлені ним обставини, зокрема: а) Відповідно до ч. 1 ст. 328 ГПК України, касаційна скарга на судове рішення подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення повного тексту судового рішення відповідно до статті 243 цього Кодексу - з дня складення повного тексту судового рішення; б) Згідно з ч. 1 ст. 332 ГПК України, подання касаційної скарги на судове рішення не зупиняє набрання ним законної сили та його виконання, крім випадків, передбачених цим Кодексом; в) Зупинення виконання судового рішення не впливає на його законну силу, а лише відстрочує його виконання.

Таким чином, суд має право враховувати обставини, встановлені у справі №908/1390/19(908/312/22), при оцінці доказів у даній справі навіть в умовах зупинення виконання відповідних рішень.

Забезпечення права третіх осіб на участь у розгляді справи.

Стосовно аргументу заявника про неможливість повідомлення третьої особи - громадянина Азербайджана ОСОБА_3 , слід зазначити наступне: а) Відповідно до ч. 3 ст. 120 ГПК України, суд викликає або повідомляє учасників справи та осіб, які беруть участь у судовому процесі, про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо інше не передбачено цим Кодексом; б) Згідно з ч. 8 ст. 120 ГПК України, ризик непоінформованості учасника справи про час і місце судового засідання покладається на самого учасника справи; в) Відповідно до ч. 3 ст. 242 ГПК України, якщо немає відомостей про місцезнаходження (місце проживання) відповідача і третіх осіб, повідомлення надсилаються за адресою, зазначеною позивачем; г) Судом вже вжито належних заходів для повідомлення всіх учасників справи шляхом надсилання копії ухвали від 30.09.2025, якою призначено судове засідання на 14.10.2025.

Таким чином, відсутність інформації про місцезнаходження третьої особи не є підставою для зміни порядку розгляду справи або зупинення провадження.

Стосовно клопотання Відповідача-2 про залучення до участі у справі у якості третьої особи ТОВ «Альянс ВВ», то суд відмовляє у його задоволенні.

Положення ст.50 ГПК України, на які посилається Відповідач-2, стосується випадків, коли рішення може вплинути на права та обов`язки особи, яка не є стороною у справі. В даній справі, рішення по суті спору ніяк не впливатиме на права та обов`язки ТОВ «Альянс ВВ».

Стосовно клопотань ОСОБА_1 про витребування доказів, суд зазначає про таке.

Детальний аналіз заяви Відповідача-2 свідчить про те, що клопотання про витребування доказів не відповідає вимогам процесуального законодавства та не містить достатніх підстав для його задоволення.

По-перше, згідно з частиною третьою статті 81 Господарського процесуального кодексу України, клопотання про витребування доказів може бути задоволено судом лише за умови, що сторона не має можливості самостійно отримати необхідний доказ. При цьому сторона, яка подає клопотання, повинна довести, що вона вжила всіх можливих заходів для самостійного отримання доказу, але об`єктивні обставини перешкоджають отриманню цього доказу.

Проте представник Відповідача-2 не довів наявності об`єктивних перешкод для отримання запитуваних документів.

Зі змісту клопотання вбачається, що представник Відповідача-2 обмежився лише направленням одного адвокатського запиту до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бабенко В.В., яка відмовила в наданні запитуваних документів з підстав того, що Відповідач-2 не є стороною відповідної нотаріальної дії.

Однак, отримання такої відмови жодним чином не свідчить про вичерпання всіх правових можливостей для отримання інформації. Відповідач-2 не звертався до інших потенційних власників відповідних відомостей.

Зокрема, не було здійснено спроб отримати інформацію від ТОВ «Альянс ВВ», яке було стороною відповідної нотаріальної дії та яке подавало заяву про зняття запису про іпотеку. Не було вжито заходів щодо звернення до державних реєстраторів або до Міністерства юстиції України як органу, що здійснює нагляд за діяльністю нотаріусів.

Більше того, Відповідач-2 не скористався іншими процесуальними механізмами для встановлення необхідних обставин справи.

По-друге, Відповідач-2 не обґрунтував належним чином необхідність витребування саме тих документів, які зазначені в клопотанні. Заява не містить конкретних пояснень щодо того, яким чином копія заяви ТОВ «Альянс ВВ» з додатками, на підставі яких у червні 2018 року було знято запис про іпотеку, може вплинути на встановлення юридично значущих обставин справи або спростувати доводи позивача.

По-третє, Відповідач-2 не довів допустимість та належність запитуваних доказів. Згідно зі статтею 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Однак обставини зняття іпотечного обтяження у червні 2018 року не мають безпосереднього відношення до предмета позову у даній справі.

Предмет позову у даній справі полягає у визнанні недійсним договору купівлі продажу нерухомого майна від 16.06.2018, укладеного між ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС» та ОСОБА_1 , та стягненні цього майна в інтереси конкурсної маси боржника. Підставою для визнання договору недійсним є порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема статті 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (який діяв на момент укладення договору) та статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства.

Зокрема, позовні вимоги ґрунтуються на тому, що оспорюваний договір був укладений менше, ніж за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство боржника, за явно заниженою ціною, що не відповідала ринковій вартості майна, всупереч інтересам кредиторів боржника. Наслідком укладення цього договору стало виведення з конкурсної маси боржника цінного нерухомого майна, що унеможливило задоволення вимог кредиторів. Обставини зняття іпотечного обтяження у червні 2018 року, про які йдеться у клопотанні Відповідача-2, не мають жодного відношення до встановлення того, чи був оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з порушенням вимог законодавства про банкрутство, чи відповідала ціна договору ринковій вартості майна, чи був отриманий дозвіл комітету кредиторів на відчуження майна, чи завдав цей правочин шкоди інтересам кредиторів. Навіть якщо припустити, що запитувані документи будуть надані суду, вони не зможуть вплинути на оцінку правомірності оспорюваного договору купівлі-продажу з точки зору його відповідності нормам законодавства про банкрутство та захисту прав кредиторів. Факт наявності або відсутності іпотечного обтяження на момент укладення договору купівлі-продажу не має значення для вирішення питання про дійсність цього договору в контексті процедури банкрутства.

Більше того, з матеріалів справи вбачається, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 16.06.2018 року іпотечне обтяження вже було знято, оскільки зняття запису про іпотеку відбулося у червні 2018 року, тобто до або одночасно з укладенням договору купівлі-продажу.

Практика Верховного Суду є усталеною у питанні про те, що суд не зобов`язаний витребовувати докази за клопотанням сторони, якщо ці докази не мають юридичного значення для вирішення спору або якщо сторона не довела неможливість їх самостійного отримання.

Так, Верховний суд України неодноразово вказував, що відмова суду у витребуванні доказів не порушує права сторони на доказування, якщо ця сторона не вжила всіх можливих заходів для самостійного отримання відповідних доказів. Суд наголосив, що процесуальне законодавство не передбачає обов`язку суду витребовувати докази замість сторони, яка має власний процесуальний обов`язок щодо доказування обставин, на які вона посилається.

Верховний Суд України підкреслив, що відповідач у справі про визнання правочину недійсним повинен обґрунтувати необхідність витребування додаткових доказів та довести, що ці докази є належними, допустимими та достатніми для встановлення обставин справи. Відсутність такого обґрунтування є підставою для відмови у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Також Велика Палата Верховного Суду України зазначала, що при вирішенні питання про витребування доказів суд повинен враховувати не лише наявність об`єктивних перешкод для самостійного отримання доказу стороною, але й те, чи має цей доказ юридичне значення для правильного вирішення справи. Якщо доказ не може вплинути на висновки суду щодо обставин справи, такий доказ не підлягає витребуванню.

Детальний аналіз змісту заяви про витребування доказів свідчить про те, що вона подана виключно з метою затягування розгляду справи по суті та перевантаження суду зайвими процесуальними діями, що не мають юридичного значення для вирішення спору.

Заява не містить конкретних обґрунтувань щодо того, яким чином запитувані документи можуть вплинути на встановлення обставин справи. Відповідач-2 не пояснює, які саме юридично значущі факти можуть бути встановлені за допомогою копії заяви ТОВ «Альянс ВВ» з додатками. Не наведено жодних аргументів щодо зв`язку між обставинами зняття іпотеки та обставинами, які підлягають доказуванню у даній справі.

Подібна поведінка Відповідача-2 суперечить принципу добросовісності учасників судового процесу, закріпленому у частині першій статті 2 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цим принципом, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, яка передбачає не лише право сторін подавати докази та заявляти клопотання, але й обов`язок діяти добросовісно, не зловживаючи своїми процесуальними правами.

Частина перша статті 43 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Якщо подання або інша процесуальна дія учасника судового процесу суперечить завданню господарського судочинства, зокрема, направлені на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи, суд застосовує заходи, передбачені цим Кодексом.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на недопустимості зловживання процесуальними правами. Зокрема, він вказав, що зловживання процесуальними правами є неприпустимим і може бути підставою для відмови у задоволенні відповідних процесуальних клопотань. Суд зазначив, що подання необґрунтованих клопотань, які об`єктивно не можуть призвести до встановлення юридично значущих обставин справи, є формою зловживання процесуальними правами.

У постанові від 25.07.2019 у справі № 916/3225/17 Верховний Суд підкреслив, що суд має право відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів, якщо встановить, що таке клопотання подано з метою затягування розгляду справи або створення перешкод для ухвалення судом рішення.

У зв`язку з викладеним, су відмовляє Відповідачу-2 у задоволенні клопотань про витребування доказів.

Стосовно клопотання Відповідача-2 про залишення позову без розгляду, то суд відмовляє у його задоволенні, з наступних підстав.

Заявник у своєму клопотанні посилається на пункт 1 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України як на підставу для повернення позовної заяви, стверджуючи, що заяву подано особою, яка нібито не має процесуальної дієздатності.

Вказані твердження заявника є повністю безпідставними та такими, що суперечать прямим нормам Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) у редакції станом на 01.11.2025 року, а також усталеній практиці Верховного Суду у справах про банкрутство.

Відповідно до статті 1 КУзПБ арбітражний керуючий визначається як фізична особа, яка отримала відповідне свідоцтво та інформація про яку внесена до Єдиного реєстру арбітражних керуючих України. Ця ж стаття прямо визначає, що учасниками у справі про банкрутство є: сторони, арбітражний керуючий, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України та інші особи, передбачені КУзПБ.

Таким чином, КУзПБ прямо визначає арбітражного керуючого (ліквідатора) як учасника у справі про банкрутство, що спростовує твердження заявника про відсутність у нього процесуальної правоздатності.

Стаття 42 КУзПБ (у редакції станом на 01.11.2025 року) безпосередньо передбачає право арбітражного керуючого на звернення до суду із заявами про визнання недійсними правочинів боржника. Частинами 1 та 2 цієї статті встановлено: «Правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора...»

Як вбачається з наведеної норми, законодавець прямо та однозначно передбачив право саме арбітражного керуючого (ліквідатора) на подання позовів (заяв) про визнання недійсними правочинів боржника.

Стаття 61 КУзПБ (у редакції станом на 01.11.2025 року) визначає вичерпний перелік повноважень ліквідатора. Зокрема, частина 1 цієї статті встановлює, що ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження: виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; подає до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, стаття 61 КУзПБ прямо передбачає право ліквідатора подавати до суду заяви про визнання недійсними правочинів боржника. Ця норма не потребує додаткового тлумачення та є імперативною.

Заявник помилково тлумачить правовий статус ліквідатора. Відповідно до абзацу шостого частини 1 статті 61 КУзПБ ліквідатор виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута. Це означає, що з моменту призначення ліквідатор повністю заміщує попереднє керівництво боржника та набуває всіх повноважень, необхідних для управління справами боржника та представництва його інтересів.

При цьому КУзПБ спеціально наділяє ліквідатора окремим правом подавати позови про визнання недійсними правочинів, вчинених боржником. Це є особливістю правового регулювання відносин у справах про банкрутство, спрямованою на захист інтересів кредиторів та формування ліквідаційної маси

Правомірність звернення ліквідатора з позовами у справах про банкрутство підтверджується численною та усталеною практикою Верховного Суду. 1) Постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 607/6254/15-ц та від 28.01.2020 у справі № 50/311-б містять правовий висновок про те, що розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, у межах цієї справи. Цей висновок безпосередньо підтверджує правомірність подання позовів у межах справи про банкрутство, зокрема про визнання недійсними правочинів боржника. 2) Постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.02.2020 у справі № 918/335/17 підтвердила, що справа за позовом ліквідатора боржника до третіх осіб про визнання права власності на майно підлягає розгляду в межах справи про банкрутство. Суд прямо зазначив, що «розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися саме і виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи». 3) Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.02.2020 у справі № 10/5026/995/2012 містить висновок про те, що арбітражний керуючий (ліквідатор) має право звертатися до суду із заявами про захист інтересів боржника. Суд зазначив, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення арбітражного керуючого (ліквідатора) до суду із заявою про захист інтересів боржника. 4) Постанова Верховного Суду від 12.01.2022 у справі № 910/4129/20(910/20402/20) підтверджує право арбітражного керуючого на звернення до суду із заявами про захист прав боржника та його кредиторів. 5) Постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 916/585/18(916/1051/20) сформулювала правовий висновок: «якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство».

Відповідно до статті 7 КУзПБ господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник, включаючи спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником.

Саме ця норма є підставою для подання даного позову ліквідатором у межах справи про банкрутство № 908/1390/19. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.09.2025 позов було прийнято до розгляду, що свідчить про належність обраного способу подання позову та відсутність процесуальних перешкод для його розгляду.

Суд розглянув клопотання Відповідача-2 про залишення позовної заяви без руху та зазначає про таке.

Насамперед слід звернути увагу суду на те, що позовну заяву вже прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі ухвалою Господарського суду Запорізької області від 30.09.2025. Цією ухвалою суд, серед іншого, перевірив дотримання вимог статей 162, 164, 172 ГПК України та не встановив підстав для залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини 1 статті 174 ГПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 162, 164, 172 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Позовна заява подана 04.08.2025. Ухвала про відкриття провадження постановлена 30.09.2025. Таким чином, п`ятиденний строк для залишення позовної заяви без руху давно сплив, і суд, прийнявши позов до розгляду, фактично підтвердив відповідність позовної заяви вимогам ГПК України, включаючи правильність сплати судового збору.

Клопотання про залишення позовної заяви без руху, подане відповідачем після відкриття провадження у справі, є процесуально неприпустимим та не підлягає задоволенню.

ЩОДО ПОВНОВАЖЕНЬ АРБІТРАЖНОГО КЕРУЮЧОГО.

Відповідно до статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства (далі КУзПБ) арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор) це фізична особа, яка відповідає вимогам, встановленим цим Кодексом, та має свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого.

Згідно з частиною 1 статті 42 КУзПБ правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора.

Частиною 2 статті 61 КУзПБ встановлено, що ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження органів управління (керівника) боржника. Крім того, згідно з пунктом 11 частини 2 статті 61 КУзПБ ліквідатор зобов`язаний подавати до суду заяви про визнання недійсними правочинів (договорів) боржника.

Таким чином, подання позову про визнання недійсним фраудаторного правочину та витребування незаконно відчуженого майна є прямим обов`язком ліквідатора, а не лише його правом. Ліквідатор діє в інтересах кредиторів та боржника, а не у власних інтересах.

ЩОДО ПРАВИЛЬНОСТІ ВИЗНАЧЕННЯ ЦІНИ ПОЗОВУ.

Заявник стверджує, що ціною позову має бути ринкова вартість нерухомого майна (близько 75 млн грн), а не вартість майна за договором (175 129 грн). Зазначена позиція є юридично хибною та маніпулятивною з огляду на таке.

Предметом даного позову є: 1) визнання недійсним правочину (договору купівлі продажу № 516 від 05.07.2018); 2) стягнення майна на підставі статті 1212 ЦК України як наслідок визнання правочину недійсним (кондикційна вимога).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 163 ГПК України у позовах про визнання правочину недійсним ціна позову визначається вартістю майна, що є предметом правочину. Вартість майна, що є предметом оспорюваного договору купівлі продажу, складає 175 129,00 грн саме за цю ціну було укладено правочин.

Посилання заявника на висновок експерта про ринкову вартість 75 млн грн є недоречним, оскільки саме заниження ціни продажу у 432 рази порівняно з ринковою вартістю і є однією з ознак фраудаторності правочину, що підлягає доведенню в ході судового розгляду. Фактично заявник намагається використати докази позивача проти нього самого, що є неприпустимим.

Твердження заявника про те, що ціна позову має визначатися ринковою вартістю майна на момент розгляду спору, суперечить прямій нормі статті 163 ГПК України. Посилання на Постанову Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995 є маніпулятивним, оскільки зазначена постанова стосується визначення грошових стягнень при вирішенні справи по суті (компенсації вартості майна), а не визначення ціни позову для цілей сплати судового збору при поданні позову.

Більш того, позивач не заявляє вимоги про визнання права власності чи класичну віндикацію (витребування майна з чужого незаконного володіння). Вимога про стягнення майна заявлена на підставі статті 1212 ЦК України як повернення виконаного за недійсним правочином. Згідно з пунктом 1 частини 3 статті 1212 ЦК України положення глави 83 ЦК України застосовуються до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

ЩОДО ЗАУВАЖЕННЯ ПРО АДРЕСУ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ.

Зауваження заявника про те, що адреса третьої особи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) «нічим не обґрунтована та не підтверджена», є безпідставним з огляду на таке:

По-перше, суд в ухвалі від 30.09.2025 самостійно залучив ОСОБА_3 як третю особу саме за адресою: 03150, м. Київ, вул. Предславинська, 34Б, РНОКПП НОМЕР_2 . Таким чином, суд прийняв зазначену адресу як належну.

По-друге, як зазначено в позовній заяві, за адресою вул. Предславинська, 34Б знаходилось попереднє місцезнаходження ТОВ «МЕГАПОЛІС ДКС», а також ТОВ «Мегатрейд 13» (колишній кредитор у справі про банкрутство). Ця адреса фігурує в матеріалах справи як адреса, пов`язана з групою афілійованих осіб.

По-третє, питання належності повідомлення учасників справи вирішується судом в порядку підготовки справи до розгляду та не є підставою для залишення позовної заяви без руху відповідно до статті 174 ГПК України.

У зв`язку з викладеним, суд відмовляє Відповідачу-2 у задоволенні клопотання про залишення позовної заяви без руху.

Розглянувши клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі, суд установив наступне.

Предметом спору у даній справі є: - визнання недійсним укладеного відповідачами договору купівлі-продажу нерухомого майна № 516 від 05.07.2018 (далі також - оскаржуваний договір, спірний договір); - стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Мегаполіс ДКС" торгівельно-адміністративної будівлі (літ. "А"), загальною площею 3760,9 кв.м, що є предметом оскаржуваного договору.

Разом з тим на розгляді Касаційного господарського суду наразі перебуває справа № 908/1390/19(908/312/22) за позовом ТОВ «Альянс ВВ» до ТОВ "Мегаполіс ДКС", ОСОБА_1 з таким же предметом спору, зокрема про: - «Визнання недійсним договору купівлі-продажу № 516 від 05.07.2018, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Мегаполіс ДКС" та громадянкою України ОСОБА_1 , предметом якого є торгівельно адміністративна будівля (літ. "А"), загальною площею 3760,9 кв.м., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лукасевич Л.М., реєстраційний номероб`єкта нерухомого майна: 00.»

01.08.2023 рішенням Господарського суду Запорізької області у справі №908/1390/19 (908/312/22) позов задоволено. Визнано недійсними договори купівлі продажу № 516, 517, 518,519 від 05.07.2018, укладені між ТОВ "Мегаполіс ДКС" та громадянкою України ОСОБА_1, предметом яких нерухоме майно.

22.04.2024 постановою Центрального апеляційного господарського суду рішення Господарськогосуду Запорізької області від 01.08.2023 у справі №908/1390/19 (908/312/22) залишено без змін.

Наразі у справі № 908/1390/19(908/312/22) ухвалою від 20.05.2024 зупинено виконання рішення (копія ухвали додавалась до відзиву), а також ухвалою від 21.08.2025 зупинено провадження до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/6654/24 (копія ухвали додавалась до відзиву).

Позивач у даній справі № 908/1390/19(908/2374/25) арбітражний керуючий Овсієнко Алла Вікторівна, також бере участь у згаданій справі № 908/1390/19(908/312/22), зокрема ухвалою Касаційного господарського суду від 21.08.2025 у справі № 908/1390/19(908/312/22) було задоволено саме клопотання арбітражного керуючого Овсієнко А.В. про зупинення провадження (копія ухвали додана до відзиву).

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України, «суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду».

Суд вважає, що наразі об`єктивно неможливо розглянути дану справу №908/1390/19(908/2374/25) до вирішення іншої справи №908/1390/19(908/312/22), оскільки ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного суду прийнято касаційну скаргу по справі та зупинено виконання та дію рішення Господарського суду Запорізької області від 01.08.2023 та постанови Центрального апеляційного господарського суду від 22.04.2024 у справі № 908/1390/19 (908/312/22) до закінчення їх перегляду в касаційному порядку, що свідчить про те, що вказані судові рішення не набрали законної сили в розумінні пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України.

Суд зазначає, що зупинення провадження у справі, на відміну від відкладення розгляду справи, здійснюється без зазначення строку, до усунення обставин (до вирішення іншої справи; до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі), які зумовили зупинення провадження, тому провадження у справі потрібно зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього. (Аналогічну правову позицію виклав Верховний Суд, зокрема, у постановах від 15.05.2019 у справі № 904/3935/18 і від 17.12.2019 у справі №917/131/19).

У зв`язку з викладеним, суд вважає за необхідне зупинити провадження у справі № № 908/1390/19(908/2374/25) до розгляду справи № 908/1390/19(908/312/22).

Керуючись ст.ст. 3, 12, 20, 228, 229, 232 235 Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VIII, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залучення до участі у справі у якості третьої особи ТОВ «Альянс ВВ» відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повернення позову без розгляду відмовити.

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про залишення позовної заяви без руху відмовити.

Клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі задовольнити.

Зупинити провадження у справі № № 908/1390/19(908/2374/25) до розгляду справи № 908/1390/19(908/312/22).

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 235 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржена.

Повний текст ухвали складено та підписано-05.03.26.

Суддя О.О. Юлдашев