РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

28.05.2025Справа № 910/5335/21 (910/14191/24)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будакс"

до 1. Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест"

про визнання недійсним договорів позики

в межах справи №910/5335/21

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будакс" (м. Київ, вул. Кондратюка, 1, ідентифікаційний номер 38511196);

до Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" (04201, м. Київ, вул. Кондратюка, 1, ідентифікаційний номер 20022334)

про банкрутство

Суддя Яковенко А.В.

Секретар судового засідання Муханьков Ю.В.

Представники сторін: згідно з протоколом судового засідання.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №910/5335/21 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Будакс" про банкрутство Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна".

До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Будакс" до Приватного акціонерного товариства "Енергополь-Україна" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Всходні Інвест" про визнання недійсними договорів позики.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.12.2024 прийняти позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання призначено на 24.02.2025.

21.02.2025 до суду надійшло клопотання відповідача-2 про відкладення розгляду справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 відкладено розгляд справи на 21.04.2025.

11.04.20025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву.

15.04.2025 до суду від відповідача 2 надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.04.2025 відкладено розгляд справи на 28.05.2025.

26.05.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

28.05.2025 до канцелярії суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 28.05.2025 з`явився представник відповідача 2, надав пояснення по суті спору, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши клопотання відповідачів про відкладення розгляду справи, суд відмовляє в їх задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до частини 2 статті 202 Господарського процесуального кодексу України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Отже, відкладення судового засідання є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце його проведення, а відсутність доказів направлення учаснику справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції чи необхідність витребування нових доказів.

Водночас неявка представника учасника справи, належним чином повідомленого про час та місце цього засідання, не свідчить про безумовну необхідність відкладення судового засідання.

Так, відповідно до частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:

1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;

2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки;

3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;

4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у випадку неможливості забезпечення явки представника у судове засідання відповідний учасник справи не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у засіданні суду іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Водночас неможливість такої заміни представника підлягає доведенню на загальних підставах, чого у встановленому законом порядку здійснено третьою особою не було.

Суд також звертає увагу на те, що з метою дотримання процесуальних прав сторін, рівності сторін перед законом і судом, змагальності, дотримання принципів диспозитивності та пропорційності, судове засідання у даній справі судом вже неодноразово відкладалося.

За таких обставин, суд зазначає, що у відповідачів було достатньо часу та можливості для того, щоб в повному обсязі реалізувати свої процесуальні права, встановлені положеннями Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи вищенаведені обставини, у суду відсутні підстави в черговий раз відкладати розгляд справи у судовому засіданні на іншу дату.

У судовому засіданні 28.05.2025 року проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

10.08.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Всходні Інвест» (надалі - «Позикодавець» та Акціонерним товариством закритого типу «Енергополь - Україна» (після зміни організаційно-правової форми «Приватне акціонерне товариство «Енергополь - Україна» (надалі - «Позичальник») укладено договір позики №1/U (надалі Договір 1), відповідно до умов якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язаний надати позичальнику позику, а останній зобов`язується прийняти позику, використовувати за цільовим призначенням і повернути з нарахуванням відсотків позикодавцеві у визначений Договором термін (відповідно до п. 1.1 Договору 1).

Згідно п. 2.1 Договору 1 позика передається з метою фінансування поточної діяльності позичальника.

Пунктом 2.2 Договору 1 встановлено, що загальна сума позики за договором становить 5 000 000,00 (п`ять мільйонів) доларів США 00 центів. В межах загальної суми позичальник може отримувати грошові кошти частинами протягом всього терміну надання позики, не пізніше однак ніж до дня 30 листопада 2009. Розмір та строк кожного траншу визначається позичальником самостійно. Позикодавець надає кожний транш після подання позичальником письмової заявки.

Згідно п. 4.1 Договору 1 позичальник зобов`язується після підписання цього Договору зареєструвати його в Національному Банку України (територіальному управлінні НБУ) та одержати реєстраційне свідоцтво відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, відповідно до вимог українського законодавства, позичальник зобов`язується одержати письмове підтвердження згоди українського уповноваженого банку на обслуговування позики і проведення будь-яких операцій по цьому Договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору 1 Договорів набуває чинності з моменту його реєстрації в Національному Банку України. Позика може бути надана позичальнику тільки після реєстрації договору та одержання відповідного реєстраційного свідоцтва.

Пунктом 4.5 Договору 1 встановлено, що позика надається в безготівковому порядку шляхом переказу суми позики на розрахунковий рахунок позичальника.

Відповідно до п. 6.2 Договору 1 Договір припиняє дію з моменту виконання сторонами всіх передбачених у ньому зобов`язань.

Згідно п. 7.1 Договору 1 умови договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін, шляхом підписання повноваженими представниками сторін додаткової годи до договору, зміни до договору набувають чинності після зареєстровування в Національному Банку України. Зміни здійснюється після одержання позичальником повідомлення про реєстрацію змін до договору в Головному управлінні Національного Банку України по м. Києву та Київській області та наявності відповідного реєстраційного свідоцтва, про що позичальник зобов`язаний відразу повідомити позикодавця.

01.12.2009 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Всходні Інвест» (надалі - «Позикодавець» та Акціонерним товариством закритого типу «Енергополь - Україна» (після зміни організаційно-правової форми «Приватне акціонерне товариство «Енергополь - Україна» (надалі - «Позичальник») укладено договір позики №2/U (надалі Договір 2), відповідно до умов якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених Договором, зобов`язаний надати позичальнику позику, а останній зобов`язується прийняти позику, використовувати за цільовим призначенням і повернути з нарахуванням відсотків позикодавцеві у визначений Договором термін (відповідно до п. 1.1 Договору 2).

Згідно п. 2.1 Договору 2 позика передається з метою фінансування поточної діяльності позичальника.

Пунктом 2.2 Договору 2 встановлено, що загальна сума позики за договором становить 2 750 000,00 (два мільйони сімсот п`ятдесят тисяч) доларів США 00 центів. В межах загальної суми позичальник може отримувати грошові кошти частинами протягом всього терміну надання позики, не пізніше однак ніж до дня 31 січня 2010. Розмір та строк кожного траншу визначається позичальником самостійно. Позикодавець надає кожний транш після подання позичальником письмової заявки.

Згідно п. 4.1 Договору 2 позичальник зобов`язується після підписання цього Договору зареєструвати його в Національному Банку України (територіальному управлінні НБУ) та одержати реєстраційне свідоцтво відповідно до вимог чинного законодавства України. Крім того, відповідно до вимог українського законодавства, позичальник зобов`язується одержати письмове підтвердження згоди українського уповноваженого банку на обслуговування позики і проведення будь-яких операцій по цьому Договору.

Відповідно до п. 4.2 Договору 2 Договір набуває чинності з моменту його реєстрації в Національному Банку України. Позика може бути надана позичальнику тільки після реєстрації договору та одержання відповідного реєстраційного свідоцтва.

Пунктом 4.5 Договору 2 встановлено, що позика надається в безготівковому порядку шляхом переказу суми позики на розрахунковий рахунок позичальника.

Відповідно до п. 6.2 Договору 2 Договір припиняє дію з моменту виконання сторонами всіх передбачених у ньому зобов`язань.

Згідно п. 7.1 Договору 2 умови договору можуть бути змінені за взаємною згодою сторін, шляхом підписання повноваженими представниками сторін додаткової годи до договору, зміни до договору набувають чинності після зареєстровування в Національному Банку України. Зміни здійснюється після одержання позичальником повідомлення про реєстрацію змін до договору в Головному управлінні Національного Банку України по м. Києву та Київській області та наявності відповідного реєстраційного свідоцтва, про що позичальник зобов`язаний відразу повідомити позикодавця.

В подальшому 01.12.2010, 05.12.2011, 07.09.2012, 01.11.2015, 01.03.2016 , 12.03.2018, 29.03.2019, 05.11.2019 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Всходні Інвест» та Приватним акціонерним товариством «Енергополь - Україна» укладено додаткові угоди до Договору позики №1/U від 10.08.2009 та Договору позики №2/U від 01.12.2009 (разом надалі - «Договори»), якими серед іншого було змінено термін повернення позики не пізніше 31.12.2011 31.12.2012, 31.12.2014, 01.12.2016, 30.04.2018, 30.09.2018, 30.12.2019 та 30.12.2020 відповідно.

На виконання спірних Договорів 26.08.2009 в Національному банку зареєстровано Договір позики №1/U від 10.08.2009, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом №11476, та 22.12.2009 зареєстровано Договір позики №2/U від 01.12.2009, що підтверджується реєстраційним свідоцтвом №11924, крім того додаткові угоди до Договору позики №1/U від 10.08.2009 та Договору позики №2/U від 01.12.2009 також були зареєстровані в Національному банку України.

Спір у справі виник у зв`язку із наявністю підстав для визнання Договору позики №1/U від 10.08.2009 та Договору позики №2/U від 01.12.2009, недійсними, у зв`язку із, перевищенням повноважень директора ПрАТ «Енергополь -Україна» на підписання таких значних правочинів за відсутності рішення Наглядової ради та/або Загальних зборів, та мають ознаки фраудаторності.

У відповідності до ч.2 ст.7 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

На підставі ч.1 ст.42 згаданого Кодексу господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів.

Аналіз норм ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства дає підстави для висновку, що приписами цієї норми чітко визначено, що ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства підлягає застосуванню до правочинів, вчинених боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, а відтак норма ст.42 Кодексу України з процедур банкрутства, щодо відрахування трирічного строку, розширеному тлумаченню не підлягає.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, оспорювані договори позики укладено 10.08.2009 та 01.12.2009, тобто поза межами трирічного строку від дати відкриття 28.01.2021 року провадження у справі №910/5335/21 про банкрутство ПрАТ "Енергополь-Україна", відтак до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення спеціальної статті 42 КУзПБ.

За висновком Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у справі №911/1012/13, на відміну від загальних норм (ЦК України та ГК України), застосування спеціальних норм законодавства про банкрутство можливо лише при наявності відкритого провадження у справі про банкрутство боржника, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, а відтак правочин (договір), укладений до відкриття провадження у справі про банкрутство, не може оцінюватись судом на предмет його відповідності/невідповідності вимогам законодавства про банкрутство, чинного на час укладення цього правочину.

Оскільки на момент укладення оспорюваних правочинів 10.08.2009 та 01.12.2009 провадження у справі про банкрутство ПрАТ "Енергополь-Україна" відкрито не було, також не підлягають застосуванню положення ст. 20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Подібних правових висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 11.07.2023 у справі №910/1539/21(910/7148/22).

Поряд із цим, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 року у справі №911/1012/13 зазначила, що укладення боржником договору поза межами "підозрілого періоду" не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника. Аналогічний висновок викладено Верховним Судом у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 02.06.2021 у справі №904/7905/16.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами ст. 215 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та ч. 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16 тощо.

Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

У постанові від 30.01.2019 року у справі №911/5358/14 Верховний Суд висловив правову позицію щодо реальності господарської операції, вказав на те, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті цієї операції.

Щодо тверджень скаржника про укладення спірних договорів без згоди загальних зборів учасників суд зазначає наступне.

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами частин 1 та 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статей 203, 204 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтями 92, 97 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Як вбачається із Статуту Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна», (надалі - Статут), виконавчим органом товариства є директор (п.7.4 Статуту).

Пунктом 7.4.1 Статуту передбачено, що до компетенції директора належать всі питання діяльності Товариства, крім тих, що віднесені до компетенції інших органів Товариства.

Відповідно п. 7.4.2 Статуту серед іншого до компетенції директора належить прийняття рішень про укладання одноразових правочинів на суму до 10% або декількох правочинів протягом одного календарного року з одним контрагентом від балансової вартості активів Товариства за даними останньої річної фінансової звітності Товариства, за винятком виконання правочинів вже затверджених наглядовою радою.

Позивач стверджує, що для укладення договорів позики керівник Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» мав отримати згоду загальних зборів учасників позивача.

У пункті 7.2.3 Статуту зазначено, що до виключної компетенції загальних зборів належить серед іншого прийняття рішення про укладення правочинів на суму, що перевищує 50 відсотків балансової вартості активів Товариства за даними останньої річної фінансової звітності Товариства.

Як вбачається з матеріалів справи відповідного рішення про надання згоди Загальні збори Приватного акціонерного товариства «Енергополь-Україна» не надавали.

Відповідно статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Без наступного схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені директором з перевищенням повноважень, тягне за собою визнання такого правочину недійсним.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.

При оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення.

Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють).

При цьому, при оцінці обставин, що свідчать про схвалення правочину особою, яку представляла інша особа, необхідно брати до уваги, що незалежно від форми схвалення воно повинно виходити від органу або особи, уповноваженої відповідно до закону, установчих документів або договору вчиняти такі правочини або здійснювати дії, які можуть розглядатися як схвалення (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №911/604/19, від 04.03.2021 у справ. №905/1132/20, від 20.03.2018 у справі №910/8794/16).

Як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ "Енергополь-Україна" є акціонерним товариством, інформація про його діяльність та річну звітність підлягає оприлюдненню, в тому числі, на сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України.

Так, згідно з відомостями, розміщеними на даному ресурсі, річна звітність ПрАТ "Енергополь-Україна" за 2011, 2012, 2013, 2014, 2015, 2016, 2017 роки містить інформацію про укладення договорів позики №1/U від 10.08.2009 та №2/U від 01.12.2009, розмір заборгованості та строки її погашення.

Так, зокрема, на 2011 рік ПрАТ "Енергополь-Україна" оприлюднено інформацію, що "сума поточних довгострокових зобов`язань, яка повинна бути погашена підприємством до 31 грудня 2012 року становить:"…"по договору позики №1/U від 10 серпня 2009 року, укладеному з ТОВ "Всходні Інвест" (Польща) в сумі 5 000 000,00 дол. США та нарахованим процентам станом на 31 грудня 2011 р. в сумі 1 012 474,33 дол. США; - по договору позики №2/U від 01 грудня 2009 року, укладеному з ТОВ "Всходні Інвест" (Польща) в сумі 1 300 000,00 дол. США та нарахованим процентам станом на 31 грудня 2011 р. в сумі 226 241,66 дол. США".

Станом на 2017 рік ПрАТ "Енергополь-Україна" оприлюднено інформацію про зобов`язання перед ТОВ "Всходні Інвест" за договорами позики №1/U від 10.08.2009 та №2/U від 01.12.2009.

Відповідачем 2 до матеріалів справи також долучено копії протоколів Загальних зборів ПрАТ "Енергополь-Україна", якими було затверджено вищезгадані річні звіти ПрАТ "Енергополь-Україна", зокрема, за 2011 рік та 2017 рік з наявною у них інформацією про оскаржувані договори позики.

Вказані дії вищого органу управління позивача вказують на схвалення та волю останнього зберегти чинність спірних договорів.

Враховуючи сукупність встановлених судом фактичних обставин справи, а саме: наявність відповідних реєстраційних свідоцтв Національного банку України; отримання позивачем позики у загальному розмірі 6 600 000,00 дол. США; користування останнім спірними коштами з 2009 року; повернення відповідачу частини позики на суму 300 000,00 дол. США; укладання впродовж 10 років численних додаткових угод до спірних договорів, які підписані різними керівниками ПрАТ "Енергополь-Україна" у різні періоди, а також реєстрація кожного з цих документів у Національному банку України; беручи до уваги річну звітність ПрАТ "Енергополь-Україна", що міститься на сайті Агентства з розвитку інфраструктури фондового ринку України, яка містить інформацію про укладання договорів позики №1/U від 10.08.2009 та №2/U від 01.12.2009, розмір заборгованості та строки її погашення, суд приходить до висновку про наявність підстав про фактичне схвалення позивачем договорів позики, укладених з перевищенням директорами своїх повноважень, а також із заінтересованою особою.

Щодо штучного збільшення розміру заборгованості перед боржником.

Позивач зазначає, що спірні договори позики укладені з метою штучного збільшення своєї заборгованості перед відповідачем 2, при тому, що в нього вже були наявні зобов`язання перед кредиторами, які він не міг виконати. Таке штучне збільшення грошового зобов`язання, позивач вважає, що боржник допустив без відповідних майнових дій іншої сторони.

Суд критично оцінює такі доводи позивача, з огляду на наступне.

По-перше, внаслідок укладення договорів позики ПрАТ «Енергополь-Україна» отримало кошти, а в результаті отримання коштів у позику за спірними договорами відбулося збільшення активів ПрАТ «Еенергополь-Україна», тобто останнє набуло можливість продовжувати свою господарську діяльність, що є запобіжником неплатоспроможності, а не навпаки, як зазначає позивач.

По-друге, згідно пунктів 2.1-2.2 Договорів позики, позика надається з метою фінансування поточної діяльності ПрАТ «Енергополь-Україна».

За даними ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань ПрАТ «Енергополь-Україна» має наступні види діяльності: 41.10 Організація будівництва будівель (основний) та 41.20 Будівництво житлових і нежитлових будівель.

Станом на 2008 рік (який передував отриманню позик від ТОВ «Всходні інвест») активи ПрАТ «Енергополь-Україна» складали близько 9 млн. грн. Разом з цим, за період з 2009-2020 роки ПрАТ «Енергополь-Україна» побудувало та здало в експлуатацію три багатоповерхових будинки під номерами 3, 5 та 7 по вулиці Кондратюка у м. Києві, саме за рахунок коштів, залучених від ТОВ «Всходні інвест».

Окремо, ПрАТ «Енергополь-Україна» почало будівництво четвертого будинку під номером 1 по вулиці Кондратюка у м. Києві за рахунок коштів, залучених від фізичних осіб через ТОВ «КУА «Імідж фінанс». Зазначене підтверджується, зокрема, річною звітністю ПрАТ «Енергополь-Україна» за період існування спірних договорів, яка розміщена у вільному доступі та згідно якої фінансування та будівництво будинків під номерами 3, 5 та 7 по вулиці Кондратюка у м. Києві, здійснювалось за рахунок коштів, залучених від польских компаній ТОВ «Всходні інвест», ПБГ (акціонер ТОВ «Всходні інвест») та української ТОВ «КУА «Діалог плюс», яка також отримала кошти від польських інвесторів - компанії ПБГ. Відтак, із фінансової звітності боржника прямо вбачається, що отримані від ТОВ «Всходні інвест» кошти за Договорами позики були надані та використані з метою фінансування поточної діяльності ПрАТ «Енергополь-Україна» - будівництва житлових будинків, за рахунок продажу квартир в яких ПрАТ «Енергополь-Україна» мало б повернути позику та відсотки ТОВ «Всходні інвест».

За таких обставин вбачається, що спірні договори позики надало можливість ПрАТ «Енергополь-Україна» використовувати залучені кошти в своїй господарській діяльності без шкоди кредиторам, а тому у суду відсутні підстави для визнання додаткових угод від 30.08.2018 та 29.03.2019 недійсними.

Щодо повноважень Сільвії Кіжевської на укладення спірних правочинів від імені відповідача, то слід зазначити наступне.

В постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 у справі №910/1744/19 зазначено, що Згідно установчого документу ТОВ "Всходні Інвест" до складу першого триосібного складу Правління призначено: Даріуш Шиманські - Голова Правління; Сільвія Кіжевська - Член Правління; Павел Шиманські - Член Правління.

Згідно даних Державного судового реєстру Республіки Польща Сільвія Кіжевська включена до осіб, що входять до складу Правління 19.11.2008 року (номер запису реєстраційної дії 1) та виключена (номер запису реєстраційної дії 25) - 22.07.2020 року.

Отже, станом на дату видачі довіреності від 11.01.2019 вказана особа мала повноваження Члена Правління.

Стосовно двох інших осіб, то згідно інформації, наведеної у вказаному Державному судовому реєстрі Республіки Польща Даріуш Шиманські виконував обов`язки Голови Правління з 19.11.2008 року (номер запису реєстраційної дії 1) до 12.08.2009 (номер запису реєстраційної дії 5).

Таким чином, Даріуш Шиманські станом на дату видачі довіреності від 11.01.2019 не мав повноважень Голови правління.

Інший Член Правління - Павел Шиманські був включений до осіб, що входять до складу Правління 19.11.2008 року (номер запису реєстраційної дії 1), а виключений 12.08.2009 (номер запису реєстраційної дії 5), отже станом на 11.01.2019 не входив до складу Правління ТОВ "Всходні Інвест".

Згідно п. 6 Розділу 13 Статуту ТОВ "Всходні Інвест" у випадку скликання багатоосібного Правління для складання заяв і підписання документів уповноважені: Голова Правління самостійно, два Члени Правління спільно чи один Член Правління разом з прокуристом.

Таким чином, Сільвія Кіжевська мала повноваження, зокрема, на видачу довіреностей від імені товариства на представництво його інтересів.

Крім цього, згідно ст. 201 Кодексу комерційних товариств Республіки Польща Правління веде справи компанії та представляє компанію.

Статтею 204 вказаного Кодексу передбачено, що право члена правління вести справи компанії та представляти її поширюється на всю судову та позасудову діяльність компанії.

Кожен член правління може керувати без попереднього рішення правління у справах, що не виходять за рамки звичайної діяльності компанії (ст. 208 Кодексу комерційних товариств Республіки Польща).

Отже, Сільвія Кіжевська, як Член Правління, мала повноваження на видачу довіреностей, при цьому жодних обмежень Статут ТОВ "Всходні Інвест", а також національне законодавство Республіки Польща щодо їх виконання не містять.".

В тексті позовної заяви, позивач зазначає, що у справі №910/1744/19 не було предметом дослідження повноважень Сільвії Кіжевської на підписання спірних договорів позики, а тому не може застосовувати ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Стосовно таких тверджень позивача, суд зазначає, що з огляду на зазначень в постанові Північного апеляційного господарського суду від 02.12.2020 у справі №910/1744/19, що Сільвія Кіжевська включена до осіб, що входять до складу Правління 19.11.2008 року (номер запису реєстраційної дії 1) та виключена (номер запису реєстраційної дії 25) - 22.07.2020 року, а відповідно до законодавства Республіки Польща має право представляти інтереси компанії, то у суду відсутні підстави вважати, що Сільвія Кіжевська не мала права підписувати спірні договори.

Щодо тверджень позивача по укладання спірних договорів з пов`язаними особами.

ТОВ «Всходні-Інвест» було мажоритарним акціонером Боржника і володів 51% акцій останнього, однак уже в 2014 році їх кількість скоротилася до 49%. Відповідно, Боржник продовжив укладати додаткові угоди за Договорами позики уже після того, як відповідача 2 втратив контрольний пакет акцій (додаткові угоди, копії яких у матеріалах справи, укладалися, зокрема, в 2015, 2016, 2018 та 2019 роках), що виключає твердження Позивач про примус з боку ТОВ «Всходні-Інвест» .

З 2016 року ТОВ «Всходні-Інвест» не мав можливості голосувати на загальних зборах Боржника, оскільки запис про його право власності на акції було втрачено. Так, відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 № 514-VI у ред. станом на 01.05.2016 реєстрація акціонерів (їх представників) проводиться на підставі переліку акціонерів, які мають право на участь у загальних зборах, складеного в порядку, передбаченому законодавством про депозитарну систему України, із зазначенням кількості голосів кожного акціонера.

Згідно з ч. 9 ст. 22 Закону України «Про депозитарну систему України» в ред. станом на 09.12.2015 центральний депозитарій, а у випадку, встановленому цим Законом, - Національний банк України складає реєстр власників іменних цінних паперів на підставі інформації, отриманої від депозитарних установ, Національного банку України та депозитаріїв- кореспондентів, яка формується ними відповідно до записів на рахунках у цінних паперах їх депонентів (клієнтів) станом на 24 годину дня дати обліку в порядку, встановленому Комісією, та записів на рахунках у цінних паперах емітента, клірингової установи та Розрахункового центру станом на 24 годину дня дати обліку в порядку, встановленому Комісією.

Акції ТОВ «Всходні-Інвест» зберігалися на рахунку в Товариства з обмеженою відповідальністю «Піоглобал Капітал», однак постановою Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про накладення санкцій за правопорушення на ринку цінних паперів від 09.06.2016 № 272 - ЦА - УП - ЮО за порушення вимог законодавства щодо цінних паперів щодо ТОВ «Піоглобал Капітал» було застосовано санкцію у вигляді анулювання ліценцій на провадження професійної діяльності на фондовому ринку - депозитарної діяльності, після чого ТОВ «Всходні-Інвест» втратив доступ до своїх акцій і для його відновлення був змушений звертатися до суду із позовом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2019 у справі № 910/1744/19 за ТОВ «Всходні-Інвест» було визнано право власності на вказані акції, однак можливість реалізації останнього була відкладена аж до 04.02.2021, коли постановою Верховного Суду у цій справі зазначене рішення було залишене без змін, а його виконання - поновлене.

Відповідні обставини підтверджуються рішеннями Господарського суду міста Києва від 23.05.2019, постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.12.2020, а також постанові Верховного Суду від 04.02.2021 у справі № 910/1744/19.

Окремо слід зазначити, що договори позики було укладено у 2009 році, коли у ПрАТ «Енергополь-Україна» не було ані власних активів, ані будь-яких інших значних кредиторів, а за умовами таких договорів та додаткових угод до них, ПрАТ «Енергополь-Україна» отримало у користування грошові кошти у фактичній сумі 6 600 000,00 дол. США з метою фінансування поточної діяльності - будівництва житлових будинків під незначний відсоток - 5,0-9,5%, без будь-якого забезпечення вимог щодо повернення коштів, хоча за загальною практикою жодна банківська або фінансова установа не надала б таку суму без забезпечення та за менше ніж 15% річних за користування позикою.

Більше того, протягом більше 10 років сторонами продовжувався строк повернення позики без застосування будь-яких штрафних санкцій до ПрАТ «Енергополь-Україна».

В той же час, позивач у своїй позовній заяві посилається, що спірні правочини вчинені на шкоду кредиторам, а також зазначається, що кошти, отримані на виконання спірних договорів, в подальшому були виведені на користь третіх осіб, на підтвердження чого додано відповідні докази, в тому числі і копії матеріалів кримінального провадження.

Проте, як вже було зазначено, саме за рахунок отрианих коштів ПрАТ «Енергополь-Україна» здійснювало свою господарську діяльність з 2009 по 2020 роки ПрАТ «Енергополь- Україна» та побудувало і здало в експлуатацію три багатоповерхових будинки під номерами 3, 5 та 7 по вулиці Кондратюка у м. Києві.

Також, внаслідок укладення договорів позики ПрАТ «Енергополь-Україна» не прийняло на себе лише зобов`язання, адже їх виникненню передувало отримання боржником коштів, а в результаті отримання коштів у позику за вказаними договорами відбулося збільшення активів ПрАТ «Еенергополь-Україна», тобто останнє набуло можливість продовжувати свою господарську діяльність, що є запобіжником неплатоспроможності, а не навпаки, як зазначає позивач.

Таким чином, фактів настання для боржника будь-яких негативних економічних наслідків внаслідок вчинення спірних правочинів не вбачається.

Суд зауважує, що боржником за спірними договорами позики не здійснювалося дій з відчуження належного йому майна, не зменшувалося маси його активів, а отримання позики у 2009 році не призвело до неплатоспроможності боржника, тобто його укладення не завдало збитків боржнику або кредиторам, не свідчить про недобросовісну та нерозумну поведінку боржника.

Позивачем в даній справі не надано до суду і будь-яких належних та допустимих доказів, які-б підтверджували настання неплатоспроможності боржника внаслідок укладання спірних правочинів та неможливість у зв`язку з цим виконати зобов`язання перед іншими кредиторами.

При цьому, суд враховує, що можливість відновлення платоспроможності боржника та погашення вимог його кредиторів визначається за наслідками процедури розпорядження майном або ліквідації банкрута.

Також, суд наголошує, що визнання недійсним додаткових угод, якими продовжено строк повернення суми позики, не змінить майнового стану боржника, не призведе до припинення зобов`язання боржника з повернення одержаних за договорами позики коштів та повернення кредитором до ліквідаційної маси майна боржника згідно з ч. 3 ст. 42 КУзПБ, що і є метою визнання недійсними правочинів боржника за вказаною статтею.

За наведених обставин саме по собі укладення боржником правочину з заінтересованою особою не може бути підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з усього вищевикладеного, суд вважає, що матеріалами справи не підтверджується здійснення відповідачами, шляхом укладення спірних договорів позики №1/U від 10.08.2009 та №2/U від 01.12.2009, умисних, недобросовісних дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір активів боржника, спрямованих на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами, з метою завдання їм шкоди, зокрема Товариству з обмеженою відповідальністю "Будакс", тобто зловживання правом, що і є основною ознакою фраудаторного правочину, а тому суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача внаслідок укладення вказаного договору та підстав для визнання його недійсним.

Подібна позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 908/70/22 (908/1566/22).

Водночас вимога пункту 1 статті 6 названої Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітися як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зі ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 76, 77 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставин, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю "Будакс" в повному обсязі.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем 2 було подано заяву про застосування строків позовної давності.

Оскільки суд, відмовляє в задоволенні позовних вимог, то така заява судом не розглядається.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст. 74, ст.ст. 76-79, ст. 86, ст. 123, ст. 129, ст.ст. 232-233, ст. 238, ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позовних вимог Товариству з обмеженою відповідальністю "Будакс"повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду.

Повний текст рішення складено 09.01.2026

Суддя А.В. Яковенко