суддів К. М. Пількова та І. В. Ткача
до постанови Великої Палати Верховного Суду
від 19.11.2025 у cправі № 916/3006/17
Велика Палата Верховного Суду постановою від 19.11.2025 задовольнила заяву ТОВ «Укркава» про перегляд за виключними обставинами постанови Великої Палати від 02.07.2019, скасувала цю постанову, залишила без задоволення касаційні скарги Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу О. С. Малого та ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління та залишила без змін постанову Одеського апеляційного господарського суду від 18.07.2018 та рішення Господарського суду Одеської області від 29.03.2018.
З цим рішенням Великої Палати не погоджуємось та нижче викладаємо мотиви незгоди.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «ТОВ "Укркава" проти України» від 06.02.2025, яке стало підставою для перегляду постанови Великої Палати Верховного Суду у цій справі, констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
ЄСПЛ дійшов висновку, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2019 «по-новому розтлумачила чіткий і однозначний однорічний строк, встановлений Верховною Радою України для вчинення виконавчих написів нотаріусами на документі, якщо сторонами провадження були юридичні особи, у спосіб, що суперечив самому положенню, і зробила це без будь-якої вагомої причини та без урахування впливу зміни тлумачення на юридичну визначеність. Наведених міркувань достатньо для висновку Суду, що нове тлумачення однозначних положень статті 88 Закону України «Про нотаріат» зробило результат провадження непередбачуваним і суперечило принципу юридичної визначеності» (§ 49 рішення).
У своєму висновку про те, що строк, встановлений у статті 88 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), є чітким і однозначним, ЄСПЛ поклався висновок Конституційного Суду України, що положення частини першої статті 88 Закону є «однозначним і таким, що виключає можливість його довільного трактування» (§ 47 рішення).
Велика Палата також у своїй постанові послалась на рішення Конституційного Суду України від 01.07.2020 № 7-р(I)/2020, у якому той визнав положення частини першої статті 88 Закону такими, що відповідають Конституції України.
Велика Палата зауважила, що при цьому Конституційний Суд України виходив з такого змісту частини першої статті 88 цього Закону:
«Відповідно до частини першої статті 88 Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Із дослідження наведених положень Закону вбачається, що строки для вчинення виконавчого напису нотаріусом є відмінними залежно від кола учасників правовідносин: у відносинах між юридичними особами строк скорочений порівняно зі строком, який застосовується у відносинах між фізичними особами. Таким чином, встановлюючи порядок нормативного регулювання діяльності нотаріату в частині визначення строків, у межах яких нотаріус може вчинити виконавчий напис, законодавець запровадив чітку їх диференціацію залежно від суб`єктного складу учасників правовідносин. Наведене дає підстави стверджувати, що передбачене оспорюваними положеннями Закону регулювання є реалізацією Верховною Радою України виключних повноважень визначати організацію і діяльність, у тому числі нотаріату, як це встановлено в пункті 14 частини першої статті 92 Конституції України. Конституційний Суд України вважає, що положення частини першої статті 88 Закону, відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між юридичними особами - не більше одного року, є чіткими, зрозумілими та однозначними, тобто таке нормативне регулювання виключає можливість довільного його трактування, тому застосування оспорюваних положень Закону особами (органами), діяльність яких ґрунтується на принципі верховенства права, жодним чином не призводить до протиправного позбавлення права власності» (§ 72 постанови).
Обмежившись посиланням на ці висновки, Велика Палата скасувала власну постанову та ухвалила повністю протилежне рішення, для чого, на нашу, думку, не мала підстав.
Велика Палата не врахувала субсидіарної ролі ЄСПЛ у системі захисту прав людини та основоположних свобод, за якою він не є «четвертою інстанцією» для національних судів України, не робить висновків про те, як належить застосовувати національне законодавство. Також і Конституційний Суд України з огляду на його повноваження, не здійснює тлумачення і застосування норм Закону.
Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України (стаття 1 Закону України «Про Конституційний Суд України»).
Конституційний Суд України не здійснює офіційне тлумачення законів України.
Слід також врахувати, що у цій справі не поставало питання конституційності положень статті 88 Закону ані під час касаційного провадження, за наслідками якого Велика Палата ухвалила постанову від 02.07.2019, ані під час перегляду за виключними обставинами.
Тому висновки Конституційного Суду України, на яких той ґрунтував своє рішення про визнання положень частини першої статті 88 Закону такими, що відповідають Конституції України, аж ніяк не могли слугувати аргументом, принаймні одним з ключових аргументів стосовно того, як належить тлумачити і застосовувати це та інші положення статті 88 Закону у цій справі.
Велика Палата Верховного Суду мала аргументувати, чому так чи інакше тлумачить положення Закону і як їх слід застосовувати.
Вважаємо, що вирішуючи питання про застосування норм статті 88 Закону, Велика Палата мала врахувати таке.
Положення статті 88 Закону застосовано у цій справі у редакції, яка не зазнавала змін з 1993 року, коли Закон було прийнято:
«Стаття 88. Умови вчинення виконавчих написів
Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку».
На час прийняття Закону він відповідав Цивільному кодексу УРСР 1963 року, стаття 71 якого передбачала, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки, а за позовами державних організацій, колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій одна до одної в один рік.
Тобто строк для вчинення виконавчого напису у частині першій статті 88 Закону на час його прийняття відповідав позовній давності, встановленій у чинному на той час ЦК УРСР.
Оскільки у частині першій статті 88 Закону строк вчинення виконавчого напису чітко відповідав позовній давності, встановленій у Цивільному кодексі, закономірно, що і в частині другій цієї статті зберігся цей зв`язок: Закон передбачив можливість, що іншим законом може бути встановлений також інший строк давності (позовна давність), і в цьому випадку строк на вчинення виконавчого напису також має відповідати цій давності.
Далі з внесенням до ЦК УРСР змін у 1995 році загальна позовна давність три роки була встановлена для всіх суб`єктів (згодом така ж давність закріплена у Цивільному кодексі України 2003 року).
У термінах статті 88 Закону це означало встановлення іншого строку давності.
Важливо відзначити, що в межах цієї справи як у висновках судів, так і у висновках науковців не запропоновано жодного альтернативного пояснення того, про яку ж іншу давність ідеться у частині другій статті 88 Закону, аніж позовну давність.
У науковому висновку, наданому під час розгляду Велико Палатою цієї справ у 2019 році доктор юридичних наук, професор А. В. Коструба наголосив, що строк, встановлений у статті 88 Закону та строк позовної давності (стаття 256 ЦК України) «мають подібну правову природу». Професор Коструба зауважив, що відповідно до частини другої статті 88 Закону якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Встановлення інших строків давності передбачено окремими нормативно-правовими актами. Таким актом є Цивільний кодексу України.
Отже, Велика Палата недоречно послалась на висновки Конституційного Суду України, який звісно ж не вирішував питання застосування положень частин першої та другої статті 88 Закону, а обмежився відповідно до своїх повноважень вирішенням питання про конституційність частини першої статті 88.
Висновки ЄСПЛ також стосувались передбачуваності тлумачення частини першої статті 88 Закону.
Ані Конституційний Суд України, ані ЄСПЛ не вирішували питання про те, як належить застосовувати цю норму з урахуванням частини другої статті 88 Закону та інших актів законодавства, зокрема ЦК України, тобто не вирішували питання, яке належить до компетенції національного суду.
Натомість саме це питання було тим, стосовно якого сторона ПАТ «Державний ощадний банк України» викладала аргументи протягом розгляду цієї справи, зокрема й у суді касаційної інстанції.
Скасувавши постанову Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019, Велика Палата, на нашу думку, формально відреагувала на встановлене ЄСПЛ порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Однак ухваливши при цьому абсолютно протилежне рішення до свого рішення від 02.07.2019 (стосовно якого, слід визнати, жоден із суддів Великої Палати не висловив окремої думки) без надання відповіді на викладений вище ключовий аргумент сторони, Велика Палата також не в повній мірі забезпечила справедливий судовий розгляд з ухваленням обґрунтованого судового рішення.
Вважаємо, що оскільки Велика Палата мала виходити з викладеного вище тлумачення частин першої та другої статті 88 Закону у системному зв`язку з положеннями ЦК України про позовну давність, її рішення мало бути за своїм результатом аналогічне тому, яке Велика Палата ухвалила 02.07.2019. З огляду на це, за наслідками провадження за виключними обставинами Велика Палата Верховного Суду мала змінити постанову від 02.07.2019, виклавши її мотиви у редакції, яка б спиралась на викладене вище тлумачення, у зв`язку з чим заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами підлягала частковому задоволенню.
Судді Костянтин ПІЛЬКОВ