ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Черкаси Справа № 925/1009/25

Господарський суд Черкаської області у складі головуючого судді Грачова В.М., при секретарі судового засідання Вовчанській К.Ю., без участі представників сторін, у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду в м. Черкаси, розглянувши справу за позовом Селянського фермерського господарства Вікторія до Товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Л.І.В.І. про стягнення 2923572 грн 02 коп.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Селянське фермерське господарство Вікторія, через систему Електронний суд, звернувся в Господарський суд Черкаської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Л.І.В.І. (далі відповідач) про стягнення 2923572 грн 02 коп. безпідставно набутих коштів та відшкодування судових витрат, які складаються із сплаченого судового збору, 30000 грн. витрат на правову допомогу.

Позов обґрунтовано нормами ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України та мотивовано порушенням відповідачем зобов`язань з повернення коштів отриманої від позивача фінансової допомоги у розмірі 2923572 грн 02 коп. про що вказано у вимозі за №14/08-25 від 14.08.2025 року, яка останнім отримана, однак не виконана.

Ухвалами Господарського суду Черкаської області від 04.09.2025, 03.10.2025, 30.10.2025, 18.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №925/1009/25 за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі, яке в подальшому відкладено на 18.11.2025 року, в якому підготовче провадження у справі закрито ,призначено справу до судового розгляду по суті на 11.12.2025 року.

Позивач в особі свого представника подав суду 11.12.2025 року клопотання (вх.18504/25) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судове засідання 11.12.2025 року відповідач явку свого представника не забезпечив, належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до довідки суду про доставку ухвали від 18.11.2025 року до його електронного кабінету, причини неявки представника не повідомив.

Частиною 1 ст. 202 ГПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, суд, відповідно до ст. 202 ГПК України, визнав за можливе розглянути справу у відсутності представників сторін за наявними в ній матеріалами.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 240 ГПК України, судом підписано рішення без його проголошення, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21), у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи суд повинен зазначити датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати в резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте в разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не збігатимуться, це не є порушенням прав сторін.

Дослідивши наявні в справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд позов задовольняє повністю з таких підстав.

Позивач зазначив, що в період з 2017 року по 2022 рік перерахував відповідачу грошові кошти на загальну суму 8637842 гривень, із зазначенням у призначенні платежу про надання поворотної фінансової допомоги згідно з договору від 02.01.2016 №1, на підставі платіжних доручень, а саме: від 11.11.2022 №598 (#817) на суму 40 000,00 грн., від 13.05.2022 №540 (#17) на суму 71 300,00 грн., від 16.09.2022 №573 (#317) на суму 71 000,00 грн., від 15.11.2021 №431 (#17) на суму 145 000,00 грн., від 01.11.2021 №422 (#17) на суму 270 000,00 грн., від 18.10.2022 №587 (#717) на суму 40 000,00 грн., від 22.09.2021 №395 (#17) на суму 45 500,00 грн., від 20.09.2021 №394 (#17) на суму 13 600,00 грн., від 28.10.2021 №417 (#17) на суму 120 000,00 грн., від 28.10.2021 №421 (#17) на суму 64 000,00 грн., від 26.10.2021 №416 (#17) на суму 45 500,00 грн., від 17.09.2021 №386 (#17) на суму 20 000,00 грн., від 16.03.2021 №286 (#17) на суму 25 500,00 грн., від 22.04.2021 №314 (#17) на суму 769 500,00 грн., від 29.04.2021 №318 (#17) на суму 404 000,00 грн., від 26.11.2020 №218 (#17) на суму 80 000,00 грн., від 26.11.2020 №220 (#17) на суму 58 000,00 грн., від 26.11.2020 №221 (#17) на суму 46 811,00 грн., від 26.11.2020 №219 (#17) на суму 80 000,00 грн., від 10.11.2020 №206 (#17) на суму 75 000,00 грн., від 29.10.2020 №200 (#17) на суму 40 000,00 грн., від 21.09.2020 №161 (#17) на суму 10 300,00 грн., від 12.10.2020 №187 (#17) на суму 100 000,00 грн., від 08.09.2020 №158 (#17) на суму 65 000,00 грн., від 07.05.2020 №90 (#17) на суму 22 000,00 грн., від 30.03.2020 №59 (#17) на суму 184 000,00 грн., від 03.03.2020 №51 (#17) на суму 72 000,00 грн., від 28.02.2020 №50 (#17) на суму 20 000,00 грн., від 30.01.2020 №36 (#17) на суму

20 000,00 грн., від 26.12.2019 №16 (#17) на суму 25 000,00 грн., від 28.08.2019 №844 (#17) на суму 100 000,00 грн., від 04.07.2019 №810 (#17) на суму 27 000,00 грн., від 03.07.2019 №805 (#17) на суму 500 000,00 грн., від 13.06.2019 №794 (#17) на суму 277 500,00 грн., від 20.06.2019 №804 (#17) на суму 35 000,00 грн., від 13.06.2019 №795 (#17) на суму 237 700,00 грн., від 12.06.2019 №793 (#17) на суму 74 000,00 грн., від 11.06.2019 №792 (#17) на суму 155 000,00 грн., від 14.06.2019 №796 (#17) на суму 30 000,00 грн., від 06.06.2019 №790 (#17) на суму 1 000,00 грн., від 03.06.2019 №786 (#17) на суму 181 400,00 грн., від 24.05.2019 №780 (#17) на суму 110 000,00 грн., від 22.05.2019 №779 (#17) на суму 40 000,00 грн., від 29.03.2019 №756 (#17) на суму 35 000,00 грн., від 22.02.2019 №738 (#17) на суму 134 500,00 грн., від 20.02.2019 №733 (#17) на суму 60 800,00 грн., від 06.02.2019 №732 (#17) на суму 85 000,00 грн., від 01.02.2019 №726 (#17) на суму 39000,00 грн., від 26.11.2018 №702 (#17) на суму 159 000,00 грн., від 19.11.2018 №700 (#17) на суму 46 000,00 грн., від 20.08.2018 №654 (#617) на суму 147 000,00 грн., від 03.08.2018 №644 (#7) на суму 41 600,00 грн., від 27.07.2018 №642 (#7) на суму

62 500,00 грн., від 19.07.2018 №641 (#7) на суму 22 000,00 грн., від 04.07.2018 №635 (#7) на суму 33 000,00 грн., від 27.06.2018 №630 (#7) на суму 196 000,00 грн., від 21.06.2018 №629 (#7) на суму 60 000,00 грн., від 15.06.2018 №620 (#7) на суму 31 000,00 грн., від 11.06.2018 №618 (#7) на суму 8 500,00 грн., від 11.06.2018 №617 (#7) на суму 600,00 грн., від 11.06.2018 №616 (#17) на суму 63 000,00 грн., від 08.06.2018 №612 (#7) на суму 30 100,00 грн., від 07.06.2018 №611 (#7) на суму 102 200,00 грн., від 24.05.2018 №603 (#7) на суму 288 800,00 грн., від 31.05.2018 №606 (#7) на суму

54 600,00 грн., від 29.05.2018 №605 (#7) на суму 28 000,00 грн., від 22.05.2018 №602 (#7) на суму 28 200,00 грн., від 18.05.2018 №601 (#7) на суму 54 400,00 грн., від 11.05.2018 №594 (#7) на суму 66 150,00 грн., від 08.05.2018 №593 (#7) на суму 96 000,00 грн., від 03.05.2018 №591 (#7) на суму 91 600,00 грн., від 02.05.2018 №590 (#7) на суму 9 200,00 грн., від 27.04.2018 №584 (#7) на суму 20 250,00 грн., від 27.07.2018 №583 (#7) на суму 100 000,00 грн., від 13.04.2018 №575 (#7) на суму 147 300,00 грн., від 19.03.2018 №568 (#7) на суму 155 580,00 грн., від 01.03.2018 №555 (#7) на суму

20 615,00 грн., від 05.02.2018 №546 (#7) на суму 328 145,00 грн., від 17.01.2018 №533 (#7) на суму 116 500,00 грн., від 15.01.2018 №532 (#7) на суму 6 000,00 грн., від 17.07.2017 №471 (#7) на суму 235 500,00 грн., від 29.09.2017 №488 (#7) на суму 48 393,00 грн., від 05.07.2017 №456 (#) на суму 56 000,00 грн., від 22.06.2017 №450 (#) на 25 000,00 грн., від 04.10.2017 №489 (#7) на суму 385 878,00 грн., від 21.09.2017 №482 (#7) на суму 82 320,00 грн., від 24.07.2017 №466 (#) на суму 25 000,00 грн (а.с.21-50).

Відповідач здійснив перерахування позивачу раніше отриманих грошових коштів на загальну суму 5714269 грн 98 коп. на підставі платіжних доручень, вказавши їх призначення платежу: «повернення поворотної фінансової допомоги згідно договору від 02.01.2016р.» (а.с.7-20), зокрема: від 15.11.2018 №629 (#17) на суму 135 000,00 грн., від 26.10.2018 №610 (#17) на суму 626 000,00 грн., від 04.11.2021 №374 (#17) на суму 1 000,00 грн., від 14.04.2022 №441 (#17) на суму 9 000,00 грн., від 18.12.2018 №668 (#17) на суму 33 300,00 грн., від 22.02.2021 №243 (#17) на суму 6 000,00 грн., від 19.02.2021 №240 (#17) на суму 15 000,00 грн., від 03.11.2021 №373 (#17) на суму 4 000,00 грн., від 22.01.2021 №225 (№17) на суму 12 000,00 грн., від 18.01.2021 №224 (#17) на суму 10 000,00 грн., від 23.02.2021 №244 (#17) на суму 6 000,00 грн., від 22.04.2020 №153 (#17) на суму 400,00 грн., від 30.04.2020 №154 (#17) на суму 1 400,00 грн., від 25.05.2021 №282 (#17) на суму 600 000,00 грн., від 24.06.2020 №194 (#17) на суму 150 000,00 грн., від 01.07.2020 №2 (#17) на суму 1 240 000,00 грн., від 03.04.2020 №151 (#17) на суму 100 000,00 грн., від 28.12.2020 №220 (#17) на суму 15 000,00 грн., від 26.11.2020 №213 (#17) на суму 80 000,00 грн., від 14.05.2020 №163 (#17) на суму 30 000,00 грн., від 01.11.2019 №77 (#17) на суму 19 000,00 грн., від 22.11.2019 №97 (#17) на суму 16 000,00 грн., від 16.10.2019 №59 (#17) на суму 26 000,00 грн., від 20.09.2019 №20 (#17) на суму 96 000,00 грн., від 18.10.2019 №1

(#17) на суму 5 000,00 грн., від 13.09.2019 №12 (#17) на суму 300 000,00 грн., від 19.04.2019 №786 (#17) на суму 48 000,00 грн., від 22.03.2019 №748 (#17) на суму 25 000,00 грн., від 22.03.2019 №749 (#17) на суму 25 000,00 грн., від 25.09.2018 №563 (#17) на суму 472 000,00 грн., від 28.09.2018 №567 (#617) на суму 70 000,00 грн., від 15.03.2019 №731 (#17) на суму 465 000,00 грн., від 17.12.2018 №652 (#17) на суму 200 000,00 грн., від 11.09.2018 №547 (#17) на суму 100 000,00 грн., від 18.10.2018 №609 (#17) на суму 74 150,00 грн., від 21.12.2017 №309 (#7) на суму 43 520,00 грн., від 21.11.2017 №275 (#7) на суму 40 000,00 грн., від 21.09.2018 №559 (#17) на суму 55 500,00 грн., від 30.10.2017 №236 (#7) на суму 500 000,00 грн., від 22.05.2017 №102 (#) на суму 10 000,00 грн., від 19.05.2017 №100

(#) на суму 10 000,00 грн.

За розрахунками позивача ним перераховано на користь відповідача загалом 8 637 842 грн коштів поворотної фінансової допомоги, яка останнім повернена н суму 5714269 грн. 98 коп., решта неповернених коштів фінансової допомоги становить 2923572 грн. 02 коп.

Постановою Верховного Суду від 10.07.2025 року у справі № 925/1287/24 відмовлено у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ «ЗОРЯ Л.В.І.» та встановлено відсутність укладеного між СФГ «ВІКТОРІЯ» та ТОВ «ЗОРЯ Л.І.В.І.» договору про надання поворотної фінансової допомоги № 1 від 02.01.2026 року.

Судом виснувано про відсутність між сторонами договірних відносин, що може свідчити про наявність між ними зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, що врегульовано Главою 83 Цивільного кодексу України (п 75 постанови) на суму 2963572 грн, враховуючі наявні в матеріалах справи платіжні документи про перерахування СФГ «ВІКТОРІЯ» на користь ТОВ «ЗОРЯ Л.І.В.І.» 8 637 842 грн. та повернення останнім 5 674 270 грн.

14.08.2025 року, враховуючи висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10.07.2025 року у справі № 925/1287/24, позивач звернувся до відповідача з вимогою № 14/08-23 (а.с.62, доказами направлення а.с.64-65) про повернення у строк до 25.08.2025 року безпідставно набутих ним коштів в сумі 2923572 грн 02 коп., у разі невиконання, повідомив про намір звернення до суду з відповідним позовом.

Відповідач вимогу позивача отримав, однак, залишив без відповіді та виконання, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом.

Отже, предметом позову у даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача про стягнення безпідставно набутих коштів, перерахованих позивачем відповідачу згідно платіжних документів на загальну суму 2923572 грн 02 коп.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1, ч. 2 п.п. 5, 8 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Так, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18.

Ознаки, характерні для кондикції, передбачають, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст. 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Велика палата відступила від правового висновку КЦС та КГС ВС щодо моменту виникнення прострочення виконання зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна на підставі статті 1212 ЦК України, визначивши, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала.

Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду (судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену уу постанові від 07.02. 2024 року у справі № 910/3831/22). Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

З огляду на викладені обставини справи і наведені норми законодавства також встановлено судами у мажах справи № 925/1287/24 суд зазначає, що позивач, на виконання договору про надання поворотної фінансової допомоги №1 від 02.01.2016 року, передав відповідачу платіжними дорученнями: від 11.11.2022 №598 (#817), від 13.05.2022 №540 (#17), від 16.09.2022 №573 (#317), від 15.11.2021 №431 (#17), від 01.11.2021 №422 (#17), від 18.10.2022 №587 (#717), від 22.09.2021 №395 (#17), від 20.09.2021 №394 (#17), від 28.10.2021 №417 (#17), від 28.10.2021 №421 (#17), від 26.10.2021 №416 (#17), від 17.09.2021 №386 (#17), від 16.03.2021 №286 (#17), від 22.04.2021 №314 (#17), від 29.04.2021 №318 (#17), від 26.11.2020 №218 (#17), від 26.11.2020 №220 (#17), від 26.11.2020 №221 (#17), від 26.11.2020 №219 (#17), від 10.11.2020 №206 (#17), від 29.10.2020 №200 (#17), від 21.09.2020 №161 (#17), від 12.10.2020 №187 (#17), від 08.09.2020 №158 (#17), від 07.05.2020 №90 (#17), від 30.03.2020 №59 (#17), від 03.03.2020 №51 (#17) , від 28.02.2020 №50 (#17), від 30.01.2020 №36 (#17), від 26.12.2019 №16 (#17), від 28.08.2019 №844 (#17), від 04.07.2019 №810 (#17), від 03.07.2019 №805 (#17), від 13.06.2019 №794 (#17), від 20.06.2019 №804 (#17), від 13.06.2019 №795 (#17), від 12.06.2019 №793 (#17), від 11.06.2019 №792 (#17), від 14.06.2019 №796 (#17), від 06.06.2019 №790 (#17), від 03.06.2019 №786 (#17), від 24.05.2019 №780 (#17), від 22.05.2019 №779 (#17), від 29.03.2019 №756 (#17), від 22.02.2019 №738 (#17), від 20.02.2019 №733 (#17), від 06.02.2019 №732 (#17), від 01.02.2019 №726 (#17), від 26.11.2018 №702 (#17), від 19.11.2018 №700 (#17), від 20.08.2018 №654 (#617), від 03.08.2018 №644 (#7), від 27.07.2018 №642 (#7), від 19.07.2018 №641 (#7), від 04.07.2018 №635 (#7), від 27.06.2018 №630 (#7), від 21.06.2018 №629 (#7), від 15.06.2018 №620 (#7), від 11.06.2018 №618 (#7), від 11.06.2018 №617 (#7), від 11.06.2018 №616 (#17), від 08.06.2018 №612 (#7), від 07.06.2018 №611 (#7), від 24.05.2018 №603 (#7), від 31.05.2018 №606 (#7), від 29.05.2018 №605 (#7) , від 22.05.2018 №602 (#7), від 18.05.2018 №601 (#7), від 11.05.2018 №594 (#7), від 08.05.2018 №593 (#7), від 03.05.2018 №591 (#7), від 02.05.2018 №590 (#7), від 27.04.2018 №584 (#7), від 27.07.2018 №583 (#7), від 13.04.2018 №575 (#7), від 19.03.2018 №568 (#7), від 01.03.2018 №555 (#7), від 05.02.2018 №546 (#7), від 17.01.2018 №533 (#7), від 15.01.2018 №532 (#7), від 17.07.2017 №471 (#7), від 29.09.2017 №488 (#7), від 05.07.2017 №456 (#), від 22.06.2017 №450 (#), від 04.10.2017 №489 (#7), від 21.09.2017 №482 (#7), від 24.07.2017 №466 (#) на загальну суму 8637842 грн, фінансову допомогу, яка останнім прийнята, повернена останнім частково платіжними дорученнями: від 15.11.2018 №629 (#17), від 26.10.2018 №610 (#17), від 04.11.2021 №374 (#17), від 14.04.2022 №441 (#17), від 18.12.2018 №668 (#17), від 22.02.2021 №243 (#17), від 19.02.2021 №240 (#17), від 03.11.2021 №373 (#17), від 22.01.2021 №225 (№17), від 18.01.2021 №224 (#17), від 23.02.2021 №244 (#17), від 22.04.2020 №153 (#17), від 30.04.2020 №154 (#17), від 25.05.2021 №282 (#17), від 24.06.2020 №194 (#17), від 01.07.2020 №2 (#17), від 03.04.2020 №151 (#17), від 28.12.2020 №220 (#17), від 26.11.2020 №213 (#17), від 14.05.2020 №163 (#17), від 01.11.2019 №77 (#17), від 22.11.2019 №97 (#17), від 16.10.2019 №59 (#17), від 20.09.2019 №20 (#17), від 18.10.2019 №1(#17), від 13.09.2019 №12 (#17), від 19.04.2019 №786 (#17), від 22.03.2019 №748 (#17), від 22.03.2019 №749 (#17), від 25.09.2018 №563 (#17), від 28.09.2018 №567 (#617), від 15.03.2019 №731 (#17), від 17.12.2018 №652 (#17), від 11.09.2018 №547 (#17), від 18.10.2018 №609 (#17), від 21.12.2017 №309 (#7), від 21.11.2017 №275 (#7), від 21.09.2018 №559 (#17), від 30.10.2017 №236 (#7), від 22.05.2017 №102 (#)., від 19.05.2017 №100(#) на суму 5 674 270 грн., залишок неповерненої суми фінансової допомоги становить 2 963 572 грн.

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 10.07.2025 року у справі № 925/1287/24 встановлено факт відсутності укладеного між СФГ «ВІКТОРІЯ» та ТОВ «ЗОРЯ Л.І.В.І.» договору про надання поворотної фінансової допомоги № 1 від 02.01.2026 року, але факт передачі сторонами коштів не заперечено та спростовано ні сторонами ні судом.

Згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Так, преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв`язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акта, який набрав законної сили (правовий висновок колегії суддів Касаційного господарського суду Верховного Суду в ухвалі від 26.03.2019 року у справі № 910/13862/15).

Суд зауважує, що фактична сума повернених відповідачем коштів становить 5 674 270 грн, однак, позивачем вказана сума 5714269 грн. 98 коп., відповідно фактичний залишок боргу становить 2 963 572 грн., однак позивачем заявлено до стягнення 2 923 572 грн. 02 коп. яку суд прийняв до провадження, оскільки саме позивачу належить право визначення предмету та розміру вимог, що узгоджується з приписами ст. 14 ГПК України.

Доказів повернення відповідачем одержаних сум суду не надано, як і доказів, які б спростовували зазначені обставини, суду також не надано.

Отже, з урахуванням ст. 14 ГПК України наявність і розмір основного боргу в сумі 2 923 572 грн. 02 коп. позивачем доведені належними, достатніми та допустимими доказами, вимоги позивача відповідачем не спростовані, тому зазначена сума боргу підлягає стягненню в судовому порядку.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

17.10.2019 набув чинності Закон України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема, внесено зміни до ст. 79 ГПК України, а саме: змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (п. 1 ст. 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей, вирішуючи спір, виходив з того, що факти, встановлені в експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20.

Нормами Господарського процесуального кодексу України, зокрема, встановлено, що:

учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 43);

кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.ч. 1, 3 ст. 74);

належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч. 1 ст. 76);

обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77);

достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 78);

наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.ч. 1, 2 ст. 79);

учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 80);

суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ч.ч. 1, 2 ст. 86).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13, ч. 1 ст. 14 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного суд позов визнає обґрунтованим, доказаним і задовольняє повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат за результатами розгляду справи суд враховує наступне.

У позові позивач заявив вимогу про відшкодування понесених судових витрат у виді сплаченого судового збору і витрат на професійну правничу допомогу, позов суд задовольнив повністю.

Платіжною інструкцією № 842 від 26.08.2025 року позивачем сплачено 35082 грн. 86 коп. судового збору за подання позову.

15.12.2025 року представник позивача подав суду заяву (вх. № 18632/25) про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в якій надав докази понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмір 30000 грн, які просив стягнути з відповідача.

Обґрунтовуючи розрахунок судових витрат позивача на професійну правничу допомогу, представник позивача адвокат Мухінський В.О. надав суду копії: договору про надання професійної правової допомоги від 13.08.2025 року, укладеного позивачем з адвокатом Мухінським В.О.; додаткової угоди №1 від 13.08.2025 року до договору про надання професійної правової допомоги від 13.08.2025 року; акта прийомупередачі виконаних робіт від 11.12.2025 року на суму 30000 грн.; ордера серії СА №1133283 від 26.08.2025 року; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ЧК №001062 від 15.01.2019 року.

Із наданих документів вбачається, що 13.08.2025 року між позивачем Селянським фермерським господарством Вікторія, як замовником, та адвокатом Мухінським В.О. укладено договір про надання професійної правової допомоги, п.4.2. якого сторони погодили, що гонорар адвоката погоджується за взаємною згодою сторін, оформлюється додатковими угодами доданого договору та актами про надання правової допомоги та оплачується клієнтом у строк визначений в додатковій угоді до даного договору.

Того ж дня 13.08.2025 року сторонами погоджено до договору про надання професійної правової допомоги додаткову угоду №1, п.п. 1, 2 якої визначили, що надання адвокатом правової допомоги клієнту в питанні стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Л.І.В.І., на користь Селянського фермерського господарства Вікторія основного боргу в сумі 2923572 грн. 02 коп адвокат зобов`язується надати працівникам Селянського фермерського господарства Вікторія необхідні консультації з питань законодавства ,зібрати необхідні докази та підготувати позовну заяву про стягнення грошових коштів . подати позов до суд . У разі необхідності відвідувати судові засідання та надавати процесуальні документи; за надання послуг , передбачених п.1 угоди. Клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар у твердій грошовій сумі 30000грн протягом тридцяти календарних днів з дати підписання сторонами акта наданих послуг.

В акті прийому передачі виконаних робіт від 11.12.2025 року сторони погодили перелік наданих адвокатом послуг на суму 30000 грн.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами ч. 1 ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 129 ГПК України встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При розгляді заяви позивача суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19, відповідно до якої розмір винагороди за надання правової допомоги, що визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, якщо інше не зазначене у договорі, а також враховує позицію об`єднаної палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, відповідно до якої за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази надання адвокатом Мухінським В.О. позивачу професійної правничої допомоги у даній справі, з урахуванням погоджених розцінок за послуги з надання правничої допомоги, дають суду достатні підстави для покладення витрат позивача на отримання професійної правничої допомоги адвоката на відповідача.

Разом з тим, суд зазначає наступне.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Судом враховано, що у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 Господарського процесуального кодексу України.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що висновки суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони та суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених позивачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 126 та частиною п`ятою статті 129 ГПК України, та враховуючи обсяг виконаних адвокатом Мухінським В.О. робіт, послуг, предмет позову, суд доходить висновку про наявність підстав для не покладення на відповідача усіх витрат на професійну правничу допомогу позивача, на користь якого ухвалено судове рішення.

Підставою для цього суд вважає подібність позову за результатами спору у справі № 925/1287/24, відсутності заперечень відповідача, а відтак і їх необґрунтованість, не співмірність і нерозумність.

З огляду на викладене. суд дійшов висновку про покладення на Товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Л.І.В.І. судових витрат Селянського фермерського господарства Вікторія на професійну правничу допомогу у справі № 925/1009/25 частково у розмірі 10000 грн.

На підставі статті 129 ГПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати - сплачений судовий збір у розмірі 35082 грн 86 коп., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн., а разом 45082 грн 86 коп.

Керуючись ст.ст. 129, ст. 233, 236-240, 255, 256 ГПК України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Зоря-Л.І.В.І., ідентифікаційний код юридичної особи 14197621, місцезнаходження: 19845, Черкаська обл., Золотоніський район, село Білоусівка, вул. Зої Космодем`янської, буд.10 на користь Селянського фермерського господарства Вікторія, ідентифікаційний код юридичної особи 25165050, місцезнаходження: 03189, м.Київ, вул. Щаслива, буд.39, інше приміщення 2 - 2923572 грн 02 коп., 45082 грн 86 коп витрат по сплаті судового збору.

У задоволенні заяви Селянського фермерського господарства Вікторія в частині вимог про стягнення 20000 грн. судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Північного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30.12.2025 року

Суддя В.М. Грачов