ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" грудня 2025 р. Справа №914/1520/25

Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,

суддів: Бонк Т.Б.,

Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 , б/н від 29.08.2025

на рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025, суддя Король М.Р., м.Львів,

у справі № 914/1520/25

за позовом дочірнього підприємства ЕКОТЕПЛО товариства з обмеженою відповідальністю ГРУПА АКТИВ

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення 156 755,31 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

16.05.2025 дочірнє підприємство ЕКОТЕПЛО товариства з обмеженою відповідальністю ГРУПА АКТИВ звернулось до Господарського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 156 755,31 грн.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у зв`язку із невиконанням відповідачкою умов Договору про спільну діяльність, в частині здійснення оплати за надані послуги з експлуатації торгового комплексу, у неї наявна заборгованість, яка станом на 31.01.2025 складає 156 755,31 грн., що підтверджується змістом виставлених рахунків та актом звірки взаєморозрахунків.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 позов задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь дочірнього підприємства «ЕКОТЕПЛО» товариства з обмеженою відповідальністю «ГРУПА АКТИВ» суму боргу станом на 31.01.2025 року в розмірі 156 755,31 грн. та 2 422,40 грн судового збору.

Рішення суду обґрунтовано тим, що між сторонами існував чинний договір про спільну експлуатацію торгового комплексу, який відповідно до вимог цивільного законодавства є обов`язковим для виконання сторонами. Право вимоги за вказаним договором у встановленому законом порядку перейшло до позивача на підставі договору цесії.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконував свої договірні зобов`язання та виставляв відповідачці рахунки за надані послуги, тоді як відповідачка у спірний період оплату здійснювала не в повному обсязі, у зв`язку з чим допустила прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір заборгованості підтверджується рахунками за відповідний період та актом звірки взаєморозрахунків. Доказів погашення заборгованості, розірвання договору або зміни його умов відповідачем суду не надано.

Доводи відповідача щодо неналежного надання послуг та інших обставин не підтверджені належними і допустимими доказами та не стосуються спірного періоду, а тому відхилені судом.

Оцінивши надані докази в їх сукупності відповідно до вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про доведеність факту порушення відповідачкою умов зобов`язання та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи

01.09.2025 до Західного апеляційного господарського надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 б/н від 29.08.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі №914/1520/25.

Апеляційна скарга обґрунтовується тим, що суд першої інстанції неправильно визначив правову природу Договору №315 від 17.07.2009, помилково ототожнивши його з договором про спільну діяльність. За своїм змістом зазначений договір є договором про надання послуг, за яким обов`язок їх оплати виникає виключно за умови фактичного надання та споживання таких послуг. Проте позивачем не доведено факту надання послуг, їх обсягу та вартості, а суд визнав ці обставини встановленими без належних доказів.

Суд безпідставно визнав доведеним факт належного виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, не дослідивши наявність доказів фактичного надання послуг, їх обсягу та вартості. У матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази функціонування торгового комплексу в спірний період, споживання електроенергії, теплової енергії, водопостачання, охорони, прибирання, рекламних заходів та інших послуг, передбачених договором. Суд обмежився посиланням на твердження позивача, що суперечить вимогам статей 73 та 86 ГПК України.

Умовами договору передбачено, що оплата послуг здійснюється на підставі комплексного рахунку, який щомісячно виставляється та вручається або надсилається відповідачу у визначеному договором порядку. Проте позивачем не подано жодного доказу виставлення та направлення таких рахунків у період з березня 2019 року по квітень 2025 року. За відсутності належно виставлених рахунків обов`язок відповідача щодо оплати не виникав, що судом залишено поза увагою.

Крім того, ціна договору не визначена належним чином та формувалася позивачем в односторонньому порядку, без погодження із відповідачем та без надання розрахунку вартості кожного виду послуг. Відповідач неодноразово заявляла клопотання про надання обґрунтованої калькуляції заявленої заборгованості, однак суд безпідставно відмовив у його задоволенні, чим порушив принцип змагальності сторін та рівності учасників процесу.

Суд не надав належної оцінки обставинам, пов`язаним із запровадженням карантину на всій території України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року, якою було заборонено роботу торговельно-розважальних центрів. У спірний період торговий комплекс фактично не функціонував, послуги з експлуатації не надавалися, а відповідач припинила підприємницьку діяльність, що унеможливлювало споживання будь-яких послуг за договором. Стягнення плати за період, у який надання послуг було об`єктивно неможливим, суперечить вимогам статей 509, 901, 903 ЦК України та загальним засадам цивільного законодавства щодо добросовісності, розумності та справедливості.

Також суд безпідставно прийняв доводи позивача про перехід до нього права вимоги за договором цесії, не перевіривши факт належного повідомлення відповідача про такий перехід. У матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем повідомлення про укладення договору цесії, що є істотною обставиною для визначення належного кредитора у зобов`язанні.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновків, які не відповідають встановленим обставинам справи, визнав доведеними факти, що не підтверджені належними та допустимими доказами, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Позивач подав відзив на апеляційну скаргу б/н від 20.10.2025 (вх. № ЗАГС 01-04/8031/25 від 21.10.2025), в якому просить рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі №914/1520/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відзиві позивач заперечив доводи апелянта, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Зазначив, що погоджується з висновками суду першої інстанції.

03.11.2025 відповідач подала до Західного апеляційного господарського суду додаткові пояснення, в яких підтримала позицію викладену в апеляційній скарзі та заперечила позицію позивача викладену у відзиві на апеляційну скаргу.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду від 01.09.2025 справу №914/1520/25 розподілено колегії суддів у складі: головуючого судді Бойко С.М., суддів Бонк Т.Б., Якімець Г.Г..

Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 з підстав, що визначені ч. 2 ст. 260 ГПК України апеляційну скаргу ОСОБА_1 б/н від 29.08.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі №914/1520/25 залишено без руху.

Ухвалою від 06.10.2025 розгляд справи №914/1520/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 б/н від 29.08.2025 на рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі №914/1520/25 та постановлено здійснювати розгляд справи №914/1520/25 в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.

Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить приміщення за реєстраційним номером 27591081 (об`єкт нежитлової нерухомості), загальна площа якого складає 24,3 кв.м. Дане приміщення знаходяться в торговому комплексі за адресою: 82200, м. Трускавець, вул. Суховоля, буд. 54А.

17.07.2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ТКС Молл Маркет» (надалі Сторона 1) та фізичною особою-підприємцем Осьмак Галиною Іванівною (надалі Сторона 2) було укладено Договір № 315 про спільну експлуатацію Торгового комплексу.

Договором визначено наступні поняття та терміни, що застосовуються в цьому договорі:

"Торговий комплекс" - перша черга готельного комплексу з розвинутою інфраструктурою, що знаходиться за адресою м. Трускавець, вул. Суховоля, 54а.

"Сторона 1" - суб?єкт господарювання, у власності якого знаходяться плоші загального користування, інженерні мережі, обладнання, має право використання земельної ділянки та здійснює надання послуг необхідних для забезпечення діяльності торгового комплексу.

"Сторона 2" - суб?єкт господарювання, що володіє частиною площ торгового комплексу. які є його власністю на підставі договору про пайову участь у будівництві, договору купівлі-продажу чи іншого правовстановлюючого документа.

"Послуги" - комплекс заходів, які проводить "Сторона 1", на оплатній основі, для забезпечення «Стороні 2» своєї діяльності.

"Власні мережі" - усі інженерні мережі торгового комплексу, що знаходяться на балансі «Сторони 1» та використовуються для забезпечення діяльності торгового комплексу.

"Мережі загального користування" - мережі централізованого постачання, які не є власністю "Сторони 1" та підведені до приміщення торгового комплексу згідно технічних умов наданих відповідними службами.

Відповідно до пункту 1.1. Договору, «Сторона 1» зобов`язується забезпечити умови та надавати всі необхідні в межах цього Договору послуги для забезпечення «Стороні 2» своєї діяльності у торговому комплексі, а «Сторона 2» - своєчасно відшкодувати вартість наданих «Стороною 1» послуг, а саме пов`язані з:

-використанням електроенергії для зовнішнього освітлення, внутрішнього освітлення вентиляційних установок, холодильних установок, піднімального обладнання та іншого обладнання, а також витрати електроенергії пов`язані з експлуатацією всіх інженерних мереж;

-використанням теплової енергії (централізоване теплопостачання, гаряче водопостачання);

-прибиранням комплексу, прилеглої території, миття фасадів;

-утриманням прилеглої території;

-використанням електроенергії на власні потреби;

-використанням води для загальних потреб та для власного споживання;

-експлуатацією обладнання (вентустановки, ескалатори, ліфти, холодильні машини, системи пожежогасіння, сигналізації, кабельні мережі та інше);

-витрати, пов`язані з технічним забезпеченням передачі електроенергії, наданням з водопроводу води гарячої та холодної та приймання стічних вод до каналізації та надання теплової енергії;

-охорони комплексу;

-проведенням рекламних акцій;

-відшкодування орендної плати за землю (земельного податку або орендної плати);

-відшкодуванням витрат на забезпечення функціонування автостоянок;

-відшкодуванням витрат на страхування торгового комплексу;

-відшкодуванням інших обов`язкових платежів, пов`язаних з спільною експлуатацією майна.

Розділами 2-5 Договору передбачені права і обов`язки сторін.

За умовами пункту 3.1. Договору, «Сторона 1» має право на відшкодування вартості наданих послуг, що є предметом даного Договору.

Відповідно до пункту 4.1. Договору, «Сторона 2» має зобов`язання своєчасно здійснювати оплату за надані «Стороною 1» послуги за розрахунковий період, що складає 1 (один) календарний місяць згідно виставленого «Стороною 1» комплексного рахунку незалежно від режиму роботи «Сторони 2».

Згідно із умовами пункту 6.1. Договору, оплата за всі послуги, надані «Стороною 1» в межах цього Договору проводиться «Стороною 2» на підставі комплексного рахунку, який включає вартості наданих послуг з рентабельністю встановленою «Стороною 1». Комплексний рахунок виписується «Стороною 1» за розрахунковий період та вручається «Стороні 2» або його представнику під розписку, або надсилається рекомендованим листом на адресу, вказану в цьому Договорі. Квитанція про відправку рекомендованого листа вважається підтвердженням вручення рахунку.

Згідно з пунктом 6.2. Договору, тривалість періоду для оплати отриманого рахунка становить 5 (п`ять) банківських днів з моменту вручення рахунку.

06.02.2017 року між ТзОВ «ТКС МОЛЛ МАРКЕТ» та ДП «ЕКОТЕПЛО» ТзОВ «ЛЕОПОЛІС-ПЛЮС» (надалі ДП «ЕКОТЕПЛО» ТзОВ «ГРУПА АКТИВ» актуальна назва після зміни) укладено Договір цесії за умовами якого право вимоги за Договорами про спільну експлуатацію торгового комплексу, які були укладені між ТзОВ «ТКС МОЛЛ МАРКЕТ» та усіма власниками приміщень торгового комплексу, перейшло до ДП «ЕКОТЕПЛО» ТзОВ «ГРУПА АКТИВ». За цим Договором цесії до Цесіонарія переходить право вимагати (замість Цедента) від Боржника належного та реального виконання усіх обов`язків відповідної сторони, строк виконання яких настав, та усіх обов`язків, право вимоги виконання яких виникатиме після укладення цього Договору цесії. До Цесіонарія переходять усі права та зобов`язання Цедента за Договорами про спільну експлуатацію Торгового комплексу в повному обсязі. За твердженням позивача, всіх співвласників було повідомлено про укладення відповідного Договору цесії.

На виконання умов розділу 6 Договору про спільну експлуатацію торгового комплексу, позивач вказує про щомісячне виставлення відповідачці рахунків-фактури та направлення на адресу, що вказана в цьому Договорі та відповідно до умов цього договору.

Проте відповідач повністю припинила оплачувати виставлені позивачем рахунки. Останнє надходження часткової оплати послуг за Договором, відповідачка здійснила 26.10.2020 на загальну суму 2 298,00 грн. За розрахунковий період з 28.02.2019 по 31.01.2025 відповідачкою оплачено послуги надані позивачем на загальну суму 61 635,30 грн., що підтверджується платіжними інструкціями (а.с. 20-37).

14.08.2024 позивач відправив відповідачці претензію з метою врегулювання спору в досудовому порядку на поштову адресу, зазначену в Договорі. Проте, відповідачка жодним чином не відреагувала на претензію, заборгованість не погасила, на зв`язок із позивачем не вийшла.

02.04.2025 позивачем повторно скеровано відповідачці на поштову адресу, зазначену у Договорі, рахунки за період заборгованості станом на 31.01.2025 та акт звірки взаєморозрахунків (сума боргу 133 583,52 грн.), проте жодної оплати не поступило.

Позивач зауважив, що при перевірці загальної суми заборгованості, бухгалтерією підприємства виявлено невідповідність суми заборгованості попередньому акту звірки взаєморозрахунків, який надсилався відповідачці разом з рахунками за період заборгованості у зв`язку з надмірним врахуванням оплат послуг за Договором, які здійснювала відповідачка за іншим своїм приміщенням.

Отже після уточнення, сума заборгованості станом на 31.01.2025 складає 156 755,31 грн., що підтверджується рахунками за відповідний період заборгованості та актом звірки-взаєморозрахунків.

Згідно з пунктом 10.3. Договору, Сторони зобов`язуються письмово своєчасно повідомляти про всі зміни реквізитів (найменування організації, юридичних і поштових адрес, банківських реквізитів, номера телефонів, факсів, тощо).

Щодо підсудності справи господарському суду.

Позивачу стало відомо, що відповідачка припинила підприємницьку діяльність ФОП 16.11.2020 року на підставі державної реєстрації припинення ФОП за її рішенням, номер запису 003000649.

Попри те, відповідачка не повідомляла позивача про припинення підприємницької діяльності ФОП та про зміну реквізитів (найменування організації, юридичних і поштових адрес, банківських реквізитів, номера телефонів, факсів, тощо).

Відповідно до інформації з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідачка припинила свою підприємницьку діяльність з 16.11.2020 за власним рішенням, на дату подання позову, тому відповідачка не є суб`єктом підприємницької діяльності.

За ч. 1 ст. 45 ГПК України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», місцеві господарські суди розглядають справи, що виникають із господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені законом до їх юрисдикції.

Тобто, одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також запроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Щодо цього питання, Верховний Суд в постанові у справі № 910/8729/18 від 13.02.2019 роз`яснив, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільним та Господарським кодексами України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Так, господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України спорів, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Отже, господарські суди наділені законом повноваженнями щодо розгляду спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019р. у справі № 127/23144/18.

Враховуючи викладене, даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду.

Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.

Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у цій справі оскаржується відповідачем в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (частина 2 статті509 Цивільного кодексу України).

Частиною 2 статті11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття629 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 1 статті526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Предметом позову є стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 156 755,31 грн. на підставі договору про спільну діяльність у зв`язку з несплатою наданих послуг з експлуатації торгового комплексу. Позовна заява обґрунтовується тим, що за своєю правовою природою оспорюваний договір є договором про спільну діяльність. Проте з цією кваліфікацією правовідносин апеляційний суд не погоджується.

Тип договору визначається за специфікою матеріальних відносин, що опосередковуються договором, або колом юридичних умов, об`єктивно необхідних для утворення певного договірного зобов`язання.

Загальні положення про спільну діяльність викладено у статтях 1130 та1131 ЦК України.

Відповідно до статті 1130 цього Кодексу за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників.

Статтею1131 ЦК України передбачено, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Отже, зі змісту наведених положень законодавства вбачається, що за своєю суттю спільна діяльність є договірною формою об`єднання осіб для досягнення спільної мети.

Саме єдність мети вирізняє цю договірну конструкцію з-поміж інших видів договорів, поіменованих у ЦК України. Якщо в інших договорах зміст прав та обов`язків кожної зі сторін є різним (наприклад, покупця та продавця, орендодавця та орендаря), права та обов`язки кожного з учасників спільної діяльності переважно збігаються із правами та обов`язками інших учасників. При визначенні прав та обов`язків учасників договору про спільну діяльність не застосовується модель стандартного зобов`язання із формулою "право вимоги - борг". Права та обов`язки учасників спільної діяльності не є зустрічними.

У цьому контексті апеляційний суд покликається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі № 917/549/20, відповідно до якої правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст договору, тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків. Аналогічні висновки викладені, зокрема, в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.11.2020 у справі № 920/611/19, від 01.10.2020 у справі № 910/21935/17, від 19.08.2020 у справі № 915/1302/19).

Отже, здійснюючи правову кваліфікацію укладеного між сторонами договору, апеляційний суд приходить до висновку, що укладений договір не є договором про спільну діяльність, оскільки обов`язки щодо здійснення конкретних дій, зумовлених предметом договору, фактично покладено на одну сторону - відповідача, без ознак сумісної діяльності, спільності вкладень або ж поєднання трудової участі.

Доводи апелянта щодо неправильної правової кваліфікації Договору №315 від 17.07.2009 є обґрунтованими, оскільки за змістом та умовами цей договір не відповідає критеріям договору про спільну діяльність, передбаченим ст. 1130 1131 Цивільного кодексу України, а саме не передбачає спільне використання майна та координацію дій сторін для досягнення спільної мети без створення юридичної особи, з розподілом витрат та результатів діяльності, що відрізняє його від класичного договору надання послуг чи договору про спільну діяльність.

Однією з форм реалізації цивільного права на користування чужим майном є сервітут.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 395 ЦК України сервітут належить до речових прав на чуже майно.

Стаття 401 ЦК України передбачає, що сервітут може бути встановлений щодо іншого нерухомого майна, у тому числі будівлі, для задоволення потреб осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна його основних прав, а лише обмежує їх у певному обсязі задля забезпечення права іншої особи. Цей інститут встановлює баланс інтересів між власником майна та особою, яка потребує його часткового використання.

Частина 1 та ч. 3 ст. 404 ЦК України визначають, що сервітут може бути встановлений з метою забезпечення, зокрема, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо, і може стосуватись не тільки земельних ділянок, а й іншого нерухомого майна - зокрема будівлі, споруди, тощо.

У контексті вищевикладених положень ЦК України, речове право у формі сервітуту виступає правовим інструментом, який дозволяє заінтересованій особі (сервітуарію) реалізувати своє право на ефективне використання належного їй майна, навіть у разі відсутності домовленості з власником іншого майна, яке є необхідним для такого використання.

Сервітут не передбачає передачу права власності чи розпорядження майном, а встановлюється виключно для задоволення потреб іншої особи - часто немайнового характеру, таких як доступ, підключення до мереж, прохід, обслуговування тощо. При цьому він забезпечує баланс між правами власника майна та особи, що має об`єктивну необхідність у його частковому використанні.

Відповідно до умов Договору №315 від 17.07.2009, наведений у п. 1.1.предмет договору та перелік прав та обов`язків сторін визначені Розділами 2,3,4,5 Договору свідчить про те, що фактично «Сторона 1» здійснює утримання, обслуговування та експлуатацію належного їй торгового комплексу, тоді як «Сторона 2» лише користується окремими елементами інфраструктури цього комплексу, необхідними для здійснення її господарської діяльності, з обов`язком компенсувати понесені «Стороною 1» витрати.

Аналіз прав та обов`язків сторін за Договором №315 свідчить, що вони мають чітко виражений кореспондуючий характер і не спрямовані на досягнення спільної господарської мети.

«Сторона 1» зобов`язується забезпечувати належне функціонування торгового комплексу та його інженерної інфраструктури (електро-, тепло- та водопостачання, вентиляції, ліфтів, ескалаторів, систем пожежної безпеки, прибирання, охорони, автостоянок тощо), а також організаційні умови роботи комплексу. Натомість її права зводяться до отримання відшкодування вартості наданих послуг, контролю за дотриманням встановлених правил експлуатації, доступу до комунікацій та приладів обліку, а також припинення надання послуг у разі їх несплати.

Обов`язки «Сторони 2», у свою чергу, полягають у своєчасній оплаті отриманих послуг, забезпеченні доступу до мереж і засобів обліку, дотриманні правил внутрішнього розпорядку, режимів роботи комплексу, вимог пожежної безпеки та цільового використання приміщень. Права «Сторони 2» є похідними від обов`язків «Сторони 1» і зводяться до отримання відповідних послуг належної якості, інформації щодо порядку їх надання та звільнення від оплати у разі перерв з вини «Сторони 1».

Таким чином, права кожної зі сторін прямо відповідають обов`язкам іншої сторони, що характерно для зобов`язальних відносин з надання та компенсації послуг (користування інфраструктурою), а не для договору про спільну діяльність, який передбачає об`єднання зусиль і спільний результат.

При цьому Договір не містить жодних положень щодо:

- визначення спільної господарської мети сторін;

- об`єднання внесків сторін (майнових чи немайнових);

- спільного управління діяльністю або координації дій сторін;

- розподілу прибутків чи збитків, отриманих у результаті спільної діяльності.

Натомість, усі витрати, які відшкодовує «Сторона 2», мають компенсаційний характер і спрямовані виключно на забезпечення можливості користування торговим комплексом та його інженерною інфраструктурою. Такі витрати не є «спільними витратами» у розумінні ст. 1131 ЦК України, оскільки не пов`язані з реалізацією спільного проєкту чи досягненням спільного результату, а лише відшкодовують фактичні витрати власника майна.

За своєю правовою природою зазначені умови свідчать про встановлення обмеженого речового права користування чужим майном, що за змістом максимально наближене до сервітуту, оскільки:

«Сторона 2» не набуває права володіння чи розпорядження торговим комплексом або його частинами;

- користування майном здійснюється виключно в обсязі, необхідному для забезпечення доступу до інженерних мереж, комунікацій, спільних зон та іншої інфраструктури;

- власник майна («Сторона 1») зберігає всі основні правомочності щодо майна, зазнаючи лише певних обмежень, необхідних для реалізації прав «Сторони 2».

Крім того, перелік послуг та витрат, визначених у Договорі, безпосередньо кореспондується з цілями, для яких відповідно до ч. 1, 3 ст. 404 ЦК України може встановлюватися сервітут, а саме забезпечення експлуатації інженерних мереж, доступу до комунікацій, проходу, обслуговування обладнання та іншого функціонального використання нерухомого майна.

Таким чином, правовідносини сторін за Договором №315 не відповідають ознакам договору про спільну діяльність. За своїм змістом ці правовідносини є відносинами щодо користування чужим нерухомим майном на компенсаційній основі, що за своєю правовою природою відповідає інституту сервітуту.

Відповідно до частини першої статті 901 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин; далі - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Для кваліфікації послуги головним є предметний критерій: предметом договору про надання послуг є процес надання послуги, що не передбачає досягнення матеріалізованого результату, але не виключає можливість його наявності. Якщо внаслідок надання послуги й створюється матеріальний результат, то він не є окремим, віддільним від послуги як нематеріального блага, об`єктом цивільних прав, через що відповідний результат не є обігоздатним сам по собі. При цьому переважно наголошується, що послуга тісно пов`язана з особою виконавця та процесом вчинення ним певних дій (здійснення діяльності) й навіть невіддільна від них, але все ж таки не збігається з такими діями (діяльністю) й існує як окреме явище - певне нематеріальне благо, що споживається в процесі вчинення відповідних дій (здійснення діяльності) виконавцем.

За змістом укладеного договору відповідачка зобов`язана відшкодовувати витрати на експлуатацію комплексу, а саме: на забезпечення функціонування автостоянок, використання електроенергії для зовнішнього освітлення, внутрішнього освітлення вентиляційних установок, холодильних установок, піднімального обладнання та іншого обладнання, а також витрати електроенергії пов`язані з експлуатацією всіх інженерних мереж; - використанням теплової енергії (централізоване теплопостачання, гаряче водопостачання); прибиранням комплексу, прилеглої території, миття фасадів; утриманням прилеглої території; з використанням електроенергії на власні потреби, води для загальних потреб та для власного споживання; експлуатацією обладнання (вентустановки, ескалатори, ліфти, холодильні машини, системи пожежогасіння, сигналізації, кабельні мережі та інше); витрати, пов`язані з технічним забезпеченням передачі електроенергії, наданням з водопроводу води гарячої та холодної та приймання стічних вод до каналізації та надання теплової енергії; охорони комплексу; проведенням рекламних акцій; відшкодування орендної плати за землю (земельного податку або орендної плати); відшкодуванням витрат на страхування торгового комплексу; відшкодуванням інших обов`язкових платежів, пов`язаних з спільною експлуатацією майна.

Отже, між сторонами виникли змішані правовідносини як з користування майном на платній основі так і надання позивачем послуг: прибиранням комплексу, прилеглої території, миття фасадів; утриманням прилеглої території; забезпечення функціонування автостоянок, холодильних установок, піднімального обладнання та іншого обладнання, що передбачені в умовах укладеного між сторонами договору з відшкодуванням відповідачем експлуатаційних витрат на: електропостачання, водо та теплопостачання, з охорони приміщення, страхування майна.

За умовами договору позивач вправі вимагати відшкодування вартості наданих послуг, що є предметом даного Договору. А відповідач за умовами укладеного договору зобов`язаний своєчасно здійснювати оплату за надані позивачем послуги за розрахунковий період, що складає 1 (один) календарний місяць згідно виставленого позивачем комплексного рахунку незалежно від режиму роботи відповідача.

Згідно із умовами Договору, оплата за всі послуги, надані позивачем в межах цього Договору проводиться відповідачем на підставі комплексного рахунку, який включає вартість наданих послуг з рентабельністю встановленою позивачем.

При цьому комплексний рахунок виписується за розрахунковий період та вручається відповідачу або його представнику під розписку, або надсилається рекомендованим листом на адресу, вказану в цьому Договорі. Квитанція про відправку рекомендованого листа вважається підтвердженням вручення рахунку. Тривалість періоду для оплати отриманого рахунка становить 5 (п`ять) банківських днів з моменту вручення рахунку.

Як встановлено апеляційним судом, позивачем до позовної заяви долучені докази надіслання ФОП Осьмак Г.І. рахунків за період заборгованості з 31.01.2020 року по 31.01.2025 року (сума боргу -133 583,52 грн.) згідно Договору про спільну експлуатацію Торгового комплексу №315 від 17.07.2009, та акт звірки взаєморозрахунків, а саме Опис вкладення у цінний лист та накладна №669 від 02.04.2025. З вказаних документів вбачається, що такі докази були надіслані ФОП Осьмак Г.І. на адресу зазначену в Договорі про спільну експлуатацію Торгового комплексу №315 від 17.07.2009, а саме: 82104, м. Дрогобич, вул. П.Орлика, 14/23.

Умовами договору детально визначено порядок і терміни розрахунків за надані послуги(на компенсацію експлуатаційних витрат).

Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

За частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В силу приписів ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Щодо доводів апеляційної скарги про неповідомлення відповідача про укладення договору цесії.

Як зазначено судом раніше, право вимоги за Договорами про спільну експлуатацію торгового комплексу, які були укладені між ТзОВ «ТКС МОЛЛ МАРКЕТ» та усіма власниками приміщень торгового комплексу, зокрема і Договору про спільну експлуатацію торгового комплексу №315 від 17.07.2009, перейшло до ДП «ЕКОТЕПЛО» ТзОВ «ГРУПА АКТИВ» відповідно до Договору цесії від 06.02.2017.

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що відповідач не був повідомлений про перехід до позивача права вимоги за договором цесії.

З цього приводу Західний апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Колегія суддів зазначає, що за загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становище боржника та не зачіпає його інтересів (постанова Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №910/9828/17, постанова Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 756/15736/18).

За висновком Верховного Суду, викладеного у постановах від 13.03.2019 у справі №905/635/18 та від 09.08.2023 у справі №756/15627/21 у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Отже, зважаючи на вищевикладене заміна кредитора у зобов`язанні не потребує згоди боржника.

Окрім того, апеляційним судом встановлено, що договір цесії було укладено 06.02.2017. У матеріалах справи наявні платіжні інструкції, з яких убачається, що відповідач здійснювала сплату грошових коштів на користь позивача у період 2019 2020 років, що вказує на те, що після укладення договору цесії відповідач протягом кількох років належним чином виконувала свої зобов`язання за Договором № 315 про спільну експлуатацію Торгового комплексу з урахуванням укладеного договору цесії на користь позивача, що беззаперечно свідчить про її поінформованість та обізнаність щодо факту укладення такого договору. Як убачається з рахунків та платіжних інструкцій, наявних у матеріалах справи, відповідні рахунки виставлялися від імені позивача та містили його реквізити, зокрема найменування та код ЄДРПОУ.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта про неповідомлення відповідача щодо переходу права вимоги є необґрунтованими, оскільки заміна кредитора не потребує згоди боржника, а матеріалами справи підтверджується обізнаність відповідача про договір цесії та фактичне виконання нею зобов`язань на користь позивача після його укладення.

Як встановлено судами, в порушення умов договору № 315 відповідачка в повному обсязі не сплатила рахунки виставлені позивачем в межах виконання умов такого договору.

Сума заборгованості, станом на 31.01.2025, складає 156 755,31 грн., що підтверджується змістом рахунків за відповідний період заборгованості та актом звірки-взаєморозрахунків долучених позивачем до позовної заяви, які суд розцінює як перелік наданих послуг та розмір відкомпенсування експлуатаційних витрат, що описані вище.

У матеріалах справи відсутні докази оплати виставлених позивачем рахунків за надані послуги у спірний період в повному обсязі. Відповідно відповідачем з дотриманням принципу змагальності не подано доказів на спростуванні їх розміру та переліку.

Доводи апелянта про те, що позивач у період з березня 2019 року по квітень 2025 року не направляв відповідачці рахунків та не надав доказів їх направлення, є безпідставними та такими, що не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин справи.

Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата за всі послуги, надані позивачем, здійснюється відповідачем на підставі комплексного рахунку, який виписується позивачем за розрахунковий період та вручається відповідачу або його представнику під розписку, або надсилається рекомендованим листом на адресу, зазначену в Договорі. При цьому квитанція про відправлення рекомендованого листа вважається підтвердженням вручення рахунку.

Разом з тим, апелянт не враховує, що відповідно до пункту 10.3 Договору сторони зобов`язані письмово та своєчасно повідомляти одна одну про зміну своїх реквізитів, у тому числі юридичної та поштової адреси. У матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідачка повідомляла позивача про припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця або про зміну реквізитів, зокрема поштової адреси для листування.

За таких обставин позивач вправі направляти рахунки на адресу, зазначену в Договорі, а ненадходження рахунків відповідачу з причин, пов`язаних із неповідомленням про зміну реквізитів або припинення діяльності, не може покладатися на позивача та не звільняє відповідачку від виконання грошового зобов`язання.

Крім того, матеріали справи не містять доказів розірвання Договору або внесення змін до його умов у встановленому законом чи договором порядку, в зв`язку з чим Договір є чинним протягом усього періоду, за який заявлено вимоги про стягнення заборгованості.

Факт надання позивачем послуг та факт порушення відповідачкою зобов`язання щодо їх оплати у встановлений договором строк є доведеними. Доказів сплати заборгованості або заперечень щодо обсягу чи якості наданих послуг відповідачкою суду не надано, що свідчить про наявність прострочення виконання грошового зобов`язання.

Посилання апелянта на припинення діяльності у зв`язку з карантинними обмеженнями також є необґрунтованими, оскільки згідно з пунктом 4.1 Договору відповідач зобов`язаний своєчасно здійснювати оплату за надані послуги за кожний розрахунковий період, який складає один календарний місяць, незалежно від режиму роботи відповідача. Умовами Договору не передбачено звільнення від оплати або призупинення виконання грошового зобов`язання у разі припинення діяльності відповідача.

Обов`язок по отриманню платіжних документів зі здійснення оплат за надані послуги лежить виключно на відповідачці в даному випадку, і, при цьому, сама лише їх відсутність, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань за Договором, не може бути підставою для звільнення відповідачки від оплати за надані послуги.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо наявності у відповідачки заборгованості та обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи вимоги статті 599 Цивільного кодексу України, відповідно до якої зобов`язання припиняється належним його виконанням, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна вимога щодо стягнення з відповідачки 156 755,31 грн основного боргу за Договором №315 заявлена правомірно та підлягає задоволенню в повному обсязі.

В частині правової кваліфікації спірних правовідносин, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, а тому рішення господарського суду Львівської області підлягає частковій зміні з підстав викладеним апеляційним судом в мотивувальній частині цієї постанови.

В решті висновки суду першої інстанції про стягнення суми заборгованості відповідають фактичним обставинам справи та вимогам чинного законодавства, а тому підлягають залишенню без змін. Отже, доводи апеляційної скарги щодо безпідставного стягнення суми боргу та порушення вимог норм матеріального права щодо укладення договору цесії є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у цій справі підлягає частковій зміні щодо кваліфікації укладеного між сторонами договору, в редакції мотивувальної частині цієї постанови, в решті - залишенню без змін, а апеляційна скарга частковому задоволенню щодо неправильної кваліфікації судом першої інстанції укладеного договору між сторонами.

Відповідно до ст.129 ГПК України судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , б/н від 29.08.2025 задоволити частково.

Рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі №914/1520/25 частково зміни в редакції мотивувальної частини постанови.

В решті рішення Господарського суду Львівської області від 13.08.2025 у справі №914/1520/25 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.

Головуючий суддя Бойко С. М.

Судді Бонк Т.Б.

Якімець Г.Г.