ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" грудня 2025 р.м. Одеса Справа № 923/1424/20

Суддя Господарського суду Одеської області Цісельський О.В.,

при секретарі судового засідання Ліннік І.А.

за участю представників:

від прокуратури: Наумова Т.О., посвідчення

від позивача: не з`явився

від відповідача: адвокат Тинів І.Д.

від третьої особи (позивача) 1: не з`явились

від третьої особи (позивача) 2: не з`явились

розглядаючи справу № 923/1424/20

за позовом: Першого заступника керівника Херсонської обласної прокуратури (вул. Михайлівська, № 33, м. Херсон, 73000) в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (вул. Генерала Алмазова, № 18/9, м. Київ, 01133)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю фірма "Гемма ЛТД" (вул. Белінського, № 19, м. Херсон, 73000)

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Генезіс Енерджи" (вул. Воскресенська, № 36, м. Дніпро, 49000),

2) Регіонального відділення Фонду державного майна в Херсонській області, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (бул. Лесі Українки, № 26-А, м. Київ, 01133)

про повернення майна

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

1.1. Предметом позову в цій справі під час нового розгляду були вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Фонду державного майна України (процесуального правонаступника Державного агентства рибного господарства України (нова назва Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм) до ТОВ фірми "Гемма ЛТД" про повернення у державну власність будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 (реєстраційний номер майна 25779658) та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу (реєстраційний номер майна 25498340), отримані відповідачем за договорами купівлі-продажу, укладеними 24.11.2008 з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Херсонській області (далі РФ ФДМУ).

1.2. Підставою позовних вимог, на думку Прокурора, є нікчемність договорів купівлі-продажу від 24.11.2008, укладених між РВ ФДМУ по Херсонській області та ТОВ фірмою "Гемма ЛТД" та обмежена оборотоздатність спірного нерухомого майна та приписи ст. 391 ЦК України.

2. Аргументи учасників справи.

2.1. Аргументи Прокурора.

В обґрунтування поданого позову Прокурором з урахуванням постанови Верховного Суду від 03.12.2024 зазначене наступне.

Відповідно до Указу Президента України № 484/2011 від 16.04.2011 Державне агентство рибного господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України. Агентство забезпечує реалізацію державної політики у сфері рибного господарства та рибної промисловості, охорони, використання і відтворення водних живих ресурсів, регулювання рибальства; відповідно до покладених на нього завдань виконує в межах повноважень функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Прокурор зазначає, що на підставі рішення господарського суду Херсонської області від 27.11.2006, залишеного в силі ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду від 20.04.2007 по справі № № 10/218-АП-06 яким РВ ФДМУ по Херсонській області обов`язано прийняти рішення та здійснити у встановленому законом порядку приватизацію наявних гідроспоруд ставкового господарства та будівлі насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства шляхом викупу ТОВ фірма "Гемма ЛТД" ФДМУ 04.07.2008 був виданий наказ № 775, згідно з яким до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, включено будівлю насосної станції з устаткуванням площею 114,3м2 та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу (надалі - спірне майно) і на підставі цього наказу між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Херсонській області (далі - РВ ФДМУ) та ТОВ фірма "Гемма ЛТД" були укладені договори купівлі - продажу державного майна шляхом викупу гідроспоруд ставкового господарства та будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 Збур`ївського рибгоспу.

Зазначене у договорах купівлі-продажу спірне майно було фактично передано покупцеві за актами приймання - передачі державного майна від 23.01.2009 та 26.01.2009 відповідно.

Також Прокурор обґрунтовуючи свою правову позицію щодо віднесення спірного майна до захисних гідроспоруд та про їх загальнодержавне значення, зазначає, що відповідно до абз. 31 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів", рибогосподарський водний об`єкт (його частина) - водний об`єкт (його частина), що використовується або може використовуватися для цілей рибного господарства (озера, річки, моря з лиманами та естуаріями, водосховища, ставки, а також окремі технологічні водойми, які використовуються або можуть використовуватися для розведення, вирощування, відтворення та (або) вилову риби та інших водних живих ресурсів, де господарська діяльність усіх учасників водогосподарського комплексу обмежується в інтересах рибного господарства).

Рибогосподарська технологічна водойма - штучно створена водойма спеціального технологічного призначення, що визначається технічним проектом та/або паспортом, яка наповнюється штучно за допомогою гідротехнічних споруд і пристроїв та призначена для створення умов існування і розвитку об`єктів аквакультури (ст. 1 Закону України «Про аквакультуру»).

Абзац 7 ст. 1 Закону України "Про аквакультуру" гідротехнічні споруди рибогосподарської технологічної водойми (гідротехнічні споруди) - об`єкти нерухомого майна (водозабірні споруди, водопостачальні, скидні та рибозбірноосушувальні канали, рибовловлювачі, камери облову, причали, водоскиди, бистротоки, перепади, перегороджувальні рибозахисні та інші споруди), що є інженерними спорудами, які призначені для управління водними ресурсами (підготовка, постачання, збереження, транспортування води та водовідведення), а також для запобігання шкідливій дії вод.

Пунктом 1.9.18 Методики обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затвердженої наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 19.12.1995 № 252 (далі - Методика), встановлено, що гідротехнічні споруди - це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби з шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи: водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки: регуляційні споруди, накопичувані промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

Згідно із ДСТУ 3517-97 "Гідрологія суші. Терміни та визначення основних понять" гідротехнічна споруда - це інженерна споруда, що допомагає здійснювати певні водогосподарські заходи як щодо використання водних ресурсів, так і для захисту від шкідливої дії вод.

ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення" передбачено, що гідротехнічні споруди - це споруди, що підпадають під вплив водного середовища, призначені для використання і охорони водних ресурсів, а також захисту від шкідливого впливу вод.

Також Прокурор на підтвердження незаконності набуття відповідачем спірного майна, посилається на висновки, зроблені у постанові Вищого адміністративного суду України від 16.09.2009 у справі № К-10475/07 якою постанову Господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 та ухвалу Запорізького апеляційного господарського суду України від 20.04.2007 у справі № 10/218-АП-06 було скасовано, ухвалено нове рішення, яким ТОВ фірма "Гемма ЛТД" в позові про відмовлено.

Із посиланням на правові висновки, сформульовані Верховним Судом у постановах від 03.03.2021 у справі № 643/10986/17, від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц Прокурор стверджує, що відповідачем було протиправно зареєстроване право приватної власності на спірне майно, яке в силу Закону, до цього часу, перебуває у державній власності та не може з неї вибувати. Вказана реєстрація відбулася на підставі судового акту, який у подальшому скасований Вищим адміністративним судом України.

Відтак, за ствердженням Прокурора, право власності держави на зазначений об`єкт установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, а перехід цього майна із державної у приватну власність на підставі судового акту, який у подальшому скасовано судом вищої інстанції, не можливо вважати таким, що відбувся.

Окрім наведеного, Прокурор зазначає, що з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, а саме: акту приймання передачі гідротехнічних споруд від 10.10.2003, які не увійшли до статутного фонду господарського товариства ВАТ "Херсонрибгосп"; наказу Державного департаменту рибного господарства від 20.10.2003 №297 "Про затвердження акту приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ "Херсонрибгосп" на баланс ДП «Укрриба»" від 10.10.2023; переліку гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду господарського товариства ВАТ "Херсонрибгосп" та передаються на баланс державного підприємства "Укрриба" серед якого у наявності спірна насосна станція та гідроспоруди; наказу Державного агентства рибного господарства України від 29.02.2016 №57 "Про закріплення нерухомого майна на праві господарського відання", серед якого у наявності спірна насосна станція та гідроспоруди; переліку гідротехнічних споруд, які закріплюються за ДП «Укрриба» на праві господарського відання», до якого включено будинок насосної станції (інвентарний номер 4313) та спірні гідроспоруди та довідки ДП "Укрриба" про гідротехнічні споруди, які станом на 22.09.2023 обліковуються на балансі ДП "Укрриба", серед яких зазначена насосна станція Збур`ївського рибгоспу з обладнанням, а також враховуючи встановлення обставин щодо нікчемності правочинів - договорів купівлі-продажу від 24.11.2008, спірне майно яке є гідротехнічними спорудами, які не вибували із права володіння держави, а тому за ствердженням Прокурора не відбулось переходу цього майна із державної у приватну власність, а тому держава не може бути позбавлена права володіння спірним майном, отриманим відповідачем за нікчемними договорами купівлі-продажу, укладеними 24.11.2008.

Законність вказаних правочинів було предметом розгляду справи судами різних інстанцій за позовом заступника прокурора Херсонської області в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства до ТОВ фірма "Гемма ЛТД", ФДМУ та його регіонального відділення по Херсонській області.

Як стверджує Прокурор, Верховний Суд розглядаючи справу № 910/390/17 у своєї постанові від 14.03.2018 скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив про те, що спірне майно не могло бути об`єктом приватизації, у зв`язку з чим наказ ФДМУ від 04.07.2008 № 775 "Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації" в частині включення до цього переліку спірного майна є незаконним та підлягає скасуванню, а позовні вимоги прокурора в цій частині є обґрунтованими.

Остаточне рішення у справі № 910/390/17 було прийнято 23.08.2018 господарським судом міста Києва, в якому зазначено, що ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" визначено перелік об`єктів, які не підлягають приватизації, а відповідно до абз 19 п.п. "Г" ч. 2 зазначеної статті, приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. До об`єктів, що мають загальнодержавне значення, зокрема: водосховища і водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди.

Прокурор вказує, що на підтвердження того, що спірне майно віднесено до гідротехнічних споруд захисного значення суд у своєму рішенні послався на спільний інструктивний лист Міністерства аграрної політики України та ФДМУ від 08.08.2005 № 10-21-12089 яким були надані роз`яснення та в якому наведено перелік водогосподарських нерухомих об`єктів, гідротехнічних споруд захисного значення, які забезпечують використання водних ресурсів та створені для боротьби зі шкідливим впливом вод. Такими об`єктами є: земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водопуски; водопостачальні, скидні та розбірно-осушувальні канали; споруди та канали; рибоуловлювачі та камери облову; насосні станції, причали.

За таких обставин, враховуючи наведене у сукупності, суд дійшов висновку, що твердження Прокурора про невідповідність оспорюваного акту вимогам чинного на момент їх видання законодавства, що регулює порядок здійснення приватизації, є обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними в матеріалах справи документами.

З урахуванням зазначеного та оскільки у справі № 910/390/17 судом встановлено наявність підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного майна, Прокурор вважає, що вимога щодо зобов`язання ТОВ фірма "Гемма ЛТД" повернути у державну власність в особі Державного агентства рибного господарства України спірного майна, яке було відчужено за договорами купівлі-продажу, укладеними 24.11.2008 є обґрунтованою.

При цьому Прокурор, із посиланням на ст. 75 ГПК України посилається на рішення у справі № 910/390/17 від 23.08.2018 як на преюдиційне зазначає, що вважається доведеним і не підлягає доказуванню факт протиправного вибуття з державної у приватну власність спірного майна, а правочини з продажу спірного майна за договорами від 24.11.2008 є нікчемними в силу Закону та згідно зі ст. 215 ЦК України визнання їх недійсним в судовому порядку не вимагається.

Надаючи пояснення з урахуванням постанови КГС ВС від 03.12.2024 Прокурор зазначає, що в силу приписів п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Однак, за ствердженням Прокурора, положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки відповідач, як фактичний володілець не може вважатися таким, що набув право на мирне володіння.

Отже, Прокурор переконаний, що у цій справі відсутнє правомірне набуття володіння ТОВ фірма "Гемма ЛТД" спірним майном. Обставини переходу спірного майна із державної у приватну власність ґрунтувалися на судовому акті, який у подальшому був скасований судом вищої інстанції.

Прокурор також вказує, що відповідно до усталеної судової практики та положень цивільного законодавства, правовий титул власності, що ґрунтується на скасованому судовому рішенні, не може вважатися таким, що породжує законні правові наслідки для набувача. Якщо судове рішення, на підставі якого набуті речові права, скасоване, то правочин, здійснений на підставі такого рішення, не створює правових наслідків, і відповідне майно підлягає поверненню законному власнику, а тому, відсутні правові підстави для визнання володіння мирним.

Як зазначає Прокурор, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує право на мирне володіння майном, однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, таке право охороняється лише у випадку добросовісного та законного набуття майна.

Проте, на переконання Прокурора, право відповідача на мирне володіння спірним майном не може визнаватися, оскільки: первісне набуття майна було здійснене на підставі судового рішення, яке згодом було скасоване, тобто фактичний володілець набув майно внаслідок судового акту, який втратив свою юридичну силу; скасування рішення, на підставі якого відбулося набуття відповідачем права, анулює правові підстави для подальшого володіння; повернення спірного майна у державну власність спрямоване на відновлення правового статусу, що існував до його неправомірного вибуття.

З урахуванням зазначеного, Прокурор вважає, що застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції у спірних правовідносинах є необґрунтованим, оскільки: відповідач не набув законного права власності на спірне майно; його володіння не може вважатися мирним, оскільки підстави для його виникнення були анульовані шляхом скасування відповідного судового рішення; повернення спірного майна у власність держави не є втручанням у мирне володіння відповідача, а є відновленням правового порядку, що існував до неправомірного вибуття майна із державної власності.

Із посиланням на висновки Верховного Суду, зроблені у постанові від 13.08.2021 у справі № 910/5309/21 Прокурор вказує, що звертаючись до суду з позовною заявою про повернення майна, фактичною підставою заявленого позову він зазначав про наявність у держави права власності на спірні об`єкти встановлене законом, та таке, що не потребує доказування правового титулу, а обставини переходу майна із державної у приватну власність на підставі судового акту, який у подальшому скасовано судом вищої інстанції, не можуть вважатися таким, що відбулися.

Прокурор зауважує, що правовою підставою у цьому позові ним зазначена ст. 391 ЦК України, яка регулює захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння.

Отже, на переконання Прокурора, предмет і підстава заявленого позову є відмінними від змісту ст. 388 ЦК України, застосування якої пов`язане із встановленням двох основних обставин: наявності волі у власника (позивача, який витребуває майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним).

Заперечуючи проти того, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги Прокурора про зобов`язання відповідача повернути спірне майно, не вирішували питання щодо двосторонньої реституції, як це передбачено приписами ст. 216 ЦК України, Прокурор стверджує, що відповідач придбав майно на підставі нікчемного правочину, який за своєю природою є таким, що не створює жодних юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст. 215 ЦК України), а тому відповідач не мав права розраховувати на збереження отриманого майна, а також не отримує право на повернення сплачених коштів, оскільки це суперечить інтересам держави та суспільства.

Також, на переконання Прокурора, вимога про повернення майна до державної власності є обґрунтованою, тоді як повернення коштів відповідачу не є необхідним, адже договір був укладений із порушенням законодавства, а дії відповідача не можна вважати добросовісними.

Як зазначає Прокурор, відповідач був обізнаний про те, що укладений договір є нікчемним, та мав усвідомлювати наслідки своїх дій, а тому його дії не можуть вважатися добросовісними, виходячи з чого вимога про повернення коштів суперечить принципам справедливості, визначеним статтею 3 ЦК України.

Прокурор вважає, що повернення спірного майна до державної власності відповідає суспільним інтересам і принципам охорони державного майна, а застосування двосторонньої реституції в цьому випадку може призвести до безпідставного збагачення відповідача та порушення інтересів держави, що суперечить статті 236 ЦК України, яка встановлює, що реституція не може порушувати інтереси держави чи суспільства.

Підсумовуючи наведене Прокурор зазначає, що рішенням суду Договір купівлі-продажу від 24.11.2008 будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 Збур`ївського рибгоспу та Договір купівлі-продажу від 24.11.2008 гідроспоруд ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, що були укладені між РВ ФДМУ по Херсонській області та ТОВ фірма "Гемма ЛТД" були визнані нікчемними, що підтверджує незаконність їх укладення та відсутність правових підстав для передачі спірного майна відповідачу, а тому повернення майна у державну власність є правомірним, тоді як повернення коштів відповідачу може стимулювати подібні дії в майбутньому.

2.2. Аргументи відповідача (ТОВ фірма "Гемма ЛТД").

Заперечуючи проти позовних вимог Прокурора відповідач зазначив наступне.

Так відповідач не погоджується із ствердженням Прокурора про те, що позов пред`явлено на захист права державної власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, оскільки держава не втрачала права володіння спірним майном з огляду на його обмежену оборотоздатність, установлену законом, у зв`язку із чим, обраний спосіб захисту є належним.

Такі твердження Прокурора, на переконання відповідача, є хибними і спрямовані на підміну існуючих понять, оскільки положеннями ст.391 ЦК України передбачають регулювання захисту права власності не у будь-якому випадку, а саме в разі його порушення шляхом вчинення перешкод у здійсненні власником його правомочностей з користування та (або) розпорядження майном.

При цьому відповідач посилається на правові висновки, зроблені у постанові КГС ВС від 27.08.2019 у справі № 925/366/18, відповідно до яких обраний Прокурором спосіб захисту спрямований на усунення порушення прав власника, які не пов`язані з позбавленням володіння майном. Тобто передбачений вказаною правовою нормою негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати користування та розпорядження ним. Також характерною ознакою цього позову, як правило є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі.

Відповідач зауважує, що предметом негаторного позову становить вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають власнику належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном ти чи іншим способом, а підставою негаторного позову слугують посилання Прокурора на належне державі в особі уповноваженого органу право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні перешкод позивачеві щодо здійснення ним цих правомочностей.

Проте, відповідач зауважує, що позовна заява Прокурора мотивована тим, що ним встановлені порушення інтересів держави, які полягають у протиправному вибутті спірного майна загальнодержавного значення з державної у приватну власність і при цьому саме ТОВ фірма "Гемма ЛТД", як власник спірного майна, має бути позбавлений правомочностей щодо володіння, користування та розпорядження спірним майном, а при заявлені негаторного позову взагалі це є не прийнятним способом усунення порушень власника.

В свою чергу, відповідач зазначає, що він не тільки юридично, але й фактично володіє, користується і розпоряджається спірним майном, і його права власності не є припиненими.

Як вказує відповідач, саме держава в особі позивача взагалі позбавлена правомочностей, які входять до змісту права власності, вона як фізично так і юридично не володіє спірним майном.

Разом з тим, Прокурор не представив доказів реєстрації за державою права власності чи фактичних прав власності на спірне майно, що, відповідно, позбавляє Прокурора права на заявлення негаторного позову, про що свідчать документи про право власності відповідача на спірні об`єкти, зареєстровані у встановленому законодавством України порядку.

Відповідач також звертає увагу на те, що право власності складається з трьох правомочностей: права володіння; права користування; права розпорядження. У разі порушення права власності й необхідності звертатися до суду за захистом порушеного права передусім потрібно встановити, яких з указаних правомочностей власник позбавлений, задля вибору належного й ефективного способу захисту права.

Відповідач також зазначає, що обґрунтовуючи позовні вимоги Прокурор зазначає, що договори купівлі-продажу є нікчемними, оскільки були укладені на підставі постанови Господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 у справі № 10/218-АП-06 та ухвали Запорізького апеляційного господарського суду від 20.04.2007, які в 2009 році були скасовані Вищим адміністративним судом з підстав того, що спірне майно не підлягає приватизації в силу приписів ст. 5 Водного кодексу України та абз. 19 пп. "Г" п. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна України", оскільки має загальнодержавне значення, відноситься до категорії захисних споруд і забезпечує життєдіяльність держави, проте Прокурором не надано доказів того, що спірне майно відноситься до загальнодержавного та відноситься до категорії саме захисних гідроспоруд.

Крім того, відповідач посилається на те, що Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї, якою передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав.

Відповідач зауважує, що у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини, на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності, але обґрунтування Прокурором пред`явленого позову не містить посилань на обставини, що свідчать про порушення чи загрозу інтересам держави.

Також відповідач зауважує, що він набув право власності на спірне майно на підставі відплатних договорів купівлі-продажу, за якими держава отримала значні надходження до державного бюджету.

Отже виходячи з вище наведеного, відповідач вважає, що позов Прокурора задоволенню не підлягає.

2.3. Аргументи Третьої особи (відповідача) 1 (ТОВ "Генезіс Енерджи")

Заперечуючи проти позовних вимог Прокурора, третя особа (відповідача) 1- ТОВ "Генезіс Енерджи", зазначила, що відповідно до укладеного відповідачем договору іпотеки та ланцюжка договорів переуступлення права вимоги відносно договорів забезпечення, відповідно до яких вона стала іпотекодержателем спірного майна та земельних ділянок, загальною площею 563,7 га на яких розташовано спірне майно.

Як зазначає третя особа 1 на час розгляду цієї справи докази визнання недійсним наказу ФДМУ № 775 від 04.07.2008 матеріали справи не містять, що укладені на підставі зазначеного наказу Фонду державного майна договори купівлі-продажу спірного майна судом недійсними не визнавались, тобто, як вважає третя особа 1, на цей час є чинними.

Також третя особа 1 зазначає, що будь-які судові рішення про визнання договорів купівлі-продажу будівлі насосної станції з устаткуванням і гідроспорудами ставкового господарства недійсними відсутні.

Також було зазначено суду, що висновки щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду вузького кола об`єктів позову не можуть вважатися загальними стосовно справ, пов`язаний із протиправним переходом у приватну власність усіх об`єктів з обмеженою обороноздатністю.

Щодо правового режиму спірного майна третя особа 1 зауважила, що до укладання договорів купівлі-продажу шляхом викупу спірного майна відповідач володів і користувався будівлею насосної станції з устаткуванням і гідроспорудами ставкового господарства на законних підставах відповідно до договору оренди цього майнового комплексу.

Виходячи з наведеного, ТОВ "Генезіс Енерджи" вважає, що позов Прокурора задоволенню не підлягає.

2.4. Аргументи третьої особи (відповідача) 2 (РВ ФДМУ)

Як зазначає третя особа 2 оскільки дії ФДМУ та РВ ФДМУ щодо включення спірного майна до переліку об`єктів, що підлягають приватизації; укладання договорів купівлі-продажу шляхом приватизації та переходу права власності на майно здійснювались на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, але з врахуванням діючого на той момент законодавства.

Окрім того, РВ ФДМУ вказує, що у зв`язку з тим, що були вичерпані усі можливості щодо оскарження рішення Господарського суду від 27.11.2006 у справі № 10/218-АП-06, відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання зазначеного рішення та зобов`язань державного виконавця, які у свою чергу є обов`язковими для усіх органів, організацій, посадових осіб, громадян і юридичних осіб на території України згідно ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" Регіональне відділення здійснило дії з добровільного виконання рішення суду від 27.11.2006 у справі № 10/218-АП-06 , а саме, наказом ФДМУ від 04.07.2008 № 775 "Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації" до Переліку об`єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні включена були включені: будівля насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, що , що орендувалися відповідачем та розташовані за адресою: Голопристанський район, с. Стара Збур`ївка, а в подальшому між Регіональним відділенням та ТОВ фірма "Гемма ЛТД" були укладені договори купівлі-продажу Будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 і гідроспоруд ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу шляхом їх викупу орендарем, на підставі яких за актами приймання-передачі укладеними між Регіональним відділенням та ТОВ фірма "Гемма ЛТД" державне майно було передано ТОВ фірма "Гемма ЛТД".

Третя особа 2 зазначає, що у подальшому постановою Вищого адміністративного суду України від 16.09.2009 у справі № К-10475/07, постанова господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 та ухвала Запорізького апеляційного господарського суду від 20.04.2007 були скасовані, по справі було ухвалено нове рішення яким у задоволені позову ТОВ фірма "Гемма ЛТД" до РВ ФДМУ у Херсонській області, Міністерства аграрної політики України про спонукання до здійснення приватизації було відмовлено.

Як зауважує РВ ФДМУ, основним мотивом для скасування рішень послугувало неврахування судами вимог спільного інструктивного листа Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 08.08.2005 № 10-21-12089 надано роз`яснення, в якому наведено перелік водогосподарських нерухомих об`єктів, гідротехнічних споруд захисного значення, які забезпечують використання водних ресурсів та створені для боротьби зі шкідливим впливом вод. Такими об`єктами є: земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водопуски; водопостачальні, скидні та розбірно-осушувальні канали; споруди та канали; рибоуловлювачі та камери облову; насосні станції, причали.

Щодо встановлення статусу спірних гідротехнічних споруд РВ ФДМУ зазначає, що за змістом ч 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції, що діяла на момент укладання договорів купівлі-продажу) приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства., а відповідно до приписів Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" (в редакції, чинній на момент приватизації спірних об`єктів) затверджувався перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації.

Так третя особа 2 зауважує, що до вищевказаного переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації не входили гідроспоруди ставкового господарства та будівля насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства за адресою: с. Стара Збур`ївка. Голопристанського району Херсонської області.

Проте, третя особа 2 зауважує, що спільним інструктивним листом Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 08.08.2005 № 10-21-12089 було додатково надано роз`яснення, в якому був наведений перелік водогосподарських нерухомих об`єктів, гідротехнічних споруд захисного значення, які забезпечують використання водних ресурсів та створені для боротьби зі шкідливим впливом вод.

Такими об`єктами визначені: земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водопуски; водопостачальні, скидні та розбірно-осушувальні канали; споруди та канали; рибоуловлювачі та камери облову; насосні станції, причали.

РВ ФДМУ окрім наведеного зазначає, що в цьому листі також зазначено, що питання віднесення гідротехнічних споруд до таких, що виконують функції захисного характеру вирішуються комісією з приватизації за пропозицією представника міністерства та в подальшому узгоджується з цим державним органом при погодженні умов приватизації підприємств з Кабінетом Міністрів України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року № 803.

Проте, як вказує РВ ФДМУ жодної пропозиції від Міністерства аграрної політики чи інформації про надходження такої пропозиції до ФДМУ щодо присвоєння статусу гідротехнічних споруд захисного значення спірним об`єктам до Регіонального відділення не надходило.

Зі свого боку РВ ФДМУ з метою встановлення статусу спірних споруд зверталось із запитом до ГУ МНС в Херсонській області та 27.02.2008 отримало відповідь, що вказані спірні об`єкти відсутні в переліку захисних споруд загальнодержавного значення.

Додатково третя особа 2 звертає увагу на те, що з метою визначення об`єкта приватизації, як такого, що підпадає під заборону в розумінні ч.2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" необхідно враховувати дані, що містяться: в паспорті водного об`єкта, в якому зазначені основні технічні параметри гідротехнічних споруд та інших водогосподарських споруд, в паспорті гідротехнічної споруди, в акті обстеження гідроспоруди з висновком про те, що вона є захисною.

Проте, РВ ФДМУ звертає увагу на те, що доказів, які підтверджують, що спірне майно - гідроспоруди ставкового господарства та будівля насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства за адресою: с. Стара Збур`ївка. Голопристанського району Херсонської області мають захисний характер, Прокурор суду не надав.

РВ ФДМУ зауважено, що у 2022 році, під час вторгнення Росії в Україну, село Стара Збур`ївка було захоплене і на даний момент воно перебуває під окупацією Збройних сил Російської Федерації.

Отже, при визнанні договорів, укладених між РВ ФДМУ та відповідачем нікчемними та застосуванні двосторонньої реституції, враховуючи перебування спірних об`єктів на тимчасово окупованій території, їх повернення в натурі на даний момент неможливе.

Третя особа 2 також звертає увагу на те, що у випадку застосування двосторонньої реституції на користь іншої сторони договору - ТОВ фірма "Гемма ЛТД" з державного бюджету необхідно буде повернути грошові кошти, сплачені за цими договорами в розмірі 1 144 695,60 грн. за комплекс гідроспоруд та 315 244,80 грн. за будівлю насосної станції, що разом -становить 1 459 940,40 грн.

Як вказує РВ ФДМУ у 2020 році позов Прокурора, можливо, і мав актуальність, але на теперішній час, з врахуванням всіх реалій, можна з впевненістю стверджувати про неефективність обраного Прокуратурою способу захисту законних інтересів держави.

3. Процесуальні питання, вирішені судом

31.12.2024 відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 923/1424/20 передано на розгляд судді Цісельському О.В.

Того ж дня відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду заяву ФДМУ про заміну сторони у наказі про виконання рішення господарського суду від 04.11.2024 вх. № 2-1606/24 передано на розгляд судді Цісельському О.В.

03.01.2025 ухвалою Господарського суду справа № 923/1424/20 прийнята суддею Цісельським О.В. до свого провадження зі стадії відкриття провадження по справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 12:40 год. 23.01.2025.

06.01.2025 ухвалою Господарського суду заява ФДМУ від 04.11.2024 вх. № 2-1606/24 прийнята судом до розгляду, її розгляд призначено на 14:40год 14.01.2025.

08.01.2025 через систему "Електронний суд" ФДМУ подав заяву про процесуальне правонаступництво в порядку ст. 52 ГПК України (вх. № 461/25), в якій просив суд її задовольнити та залучити ФДМУ в якості позивача замість державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм.

13.01.2025 ТОВ фірма "Гемма ЛТД" через систему "Електронний суд" подало до суду свої заперечення на заяву ФДМУ про заміну сторони у наказі про виконання рішення (вх. № 963/25), які судом долучені до матеріалів справи.

14.01.2025 в судовому засіданні заява ФДМУ від 04.11.2024 вх. № 2-1606/24 судом була розглянута та постановлена ухвала, якою у її задоволенні було відмовлено.

16.01.2025 через систему "Електронний суд" РВ ФДМУ в Херсонській області, АРК та м. Севастополі були подані письмові пояснення (вх. № 1597/25) та заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 1603/25), в якій просило суд надати його представнику можливість приймати участь у судовому засіданні по справі, призначеному на 12:40 год 28.01.2025 та у наступних судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Подані документи судом були долучені до матеріалів справи.

22.01.2025 через систему "Електронний суд" ТОВ фірма "Гемма ЛТД" подало заяву (вх. № 2383/25 від 23.01.2025) про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була долучена до матеріалів справи.

Цього ж дня ухвалою Господарського суду у задоволені заяви РВ ФДМУ (вх. № 1603/25 від 16.01.2025) було відмовлено у зв`язку із невиконанням приписів ч. 2 ст.197 ГПК України (до заяви не додані докази надсилання вказаної заяви іншим учасникам справи.)

23.01.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області заява ТОВ фірма "Гемма ЛТД" (вх. № 2383/25 від 22.01.2025) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду була задоволена.

27.01.2025 Прокурор через систему "Електронний суд" подав письмові пояснення (вх. № 2862/25 від 28.01.2025), які судом були долучені до матеріалів справи.

28.01.2025 у підготовчому засіданні судом була розглянута заява ФДМУ (вх. № 461/25 від 08.01.2025) про процесуальне правонаступництво по справі № 923/1424/20, вислухані думки учасників справи та після перерви в судовому засіданні судом була проголошена скорочена ухвала про задоволення заяви ФДМУ. якою замінено позивача у справі № 923/1424/20 Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на його правонаступника - Фонд державного майна України. Також судом, у зв`язку із відсутністю в засіданні представників позивача та третіх осіб, була проголошена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні до 14:40 год 18.02.2025.

04.02.2025 ухвалою суду постановленою в порядку ст. 120 ГПК України ФДМУ, ТОВ "Генезіс Енерджі" та РВ ФДМУ були повідомлені про дату та час наступного підготовчого засідання.

11.02.2025 через систему "Електронний суд" від ТОВ фірма "Гемма ЛТД" надійшла заява (вх. № 4796/25) про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була долучена до матеріалів справи.

12.02.2025 ухвалою Господарського суду заява ТОВ фірма "Гемма ЛТД" (вх. № 4796/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду була задоволена.

18.02.2025 у підготовчому засіданні судом учасникам справи був встановлений строк для подання письмових пояснень та постановлені протокольна ухвали про продовження строку підготовчого провадження на 30 днів за ініціативою суду та про перерву у підготовчому засіданні до 14:20 год 11.03.2025.

Того ж дня ухвалою суду постановленою в порядку ст. 120 ГПК України позивач та треті особи були повідомлені про дату та час наступного підготовчого засідання.

11.03.2025 у підготовчому засіданні судом після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України були проголошені протокольні ухвали про закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті в судовому засіданні о 12:00 год 03.04.2025, а також визначена резервна дата засідання суду з розгляду справи по суті на 14:20 год 29.04.2025.

12.03.2025 ухвалою суду постановленою в порядку ст. 120 ГПК України позивач та треті особи були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті.

03.04.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті за результатами обговорення з учасниками справи та для вирішення процесуальних питань, які не можливо вирішити під час розгляду справи по суті, судом була постановлена протокольна ухвала про перехід до підготовчого провадження та про оголошення перерви в засіданні до 11:00 год 15.04.2025.

08.04.2025 ухвалою суду постановленою в порядку ст. 120 ГПК України позивач та треті особи були повідомлені про дату та час наступного підготовчого засідання.

10.04.2025 через систему "Електронний суд" від ТОВ "Генезіс Енерджи" надійшла заява (вх. № 11655/25 від 11.04.2025) про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була долучена до матеріалів справи.

14.04.2025 представником відповідача до канцелярії суду була подана заява (вх. № 11982/25), до якої додані додаткові докази.

15.04.2025 ухвалою Господарського суду заява ТОВ "Генезіс Енерджи" (вх. № 11655/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду була задоволена.

Того ж дня у підготовчому засіданні після обговорення з учасниками справи заяви відповідача (вх. № 11982/2025) судом долучені до матеріалів справи подані відповідачем додаткові докази, окрім того судом вирішене клопотання відповідача від 03.04.2024 на яке звертав увагу у своєї постанові КГС ВС від 03.12.224. Після вирішення оговорених питань, судом були проголошені протокольні ухвали про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до розгляду по суті у судовому засіданні об 12:00 год 29.04.2025 та визначена резервна дата на 10:20 год 20.05.2025.

16.04.2025 ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, позивач та третя особа 2 були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті.

29.04.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті Прокурор виступив і вступною промовою, представником відповідача були задані питання Прокурору та у зв`язку із неможливістю з об`єктивних підстав завершити розгляд справи по суті, судом була проголошена протокольна ухвала ро перерву у судовому засіданні до 10:00 год 20.05.2025.

Того ж дня ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, позивач та треті особи були повідомлені про дату та час наступного судового засідання.

20.05.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті у зв`язку із розглядом Судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності КГС ВС справи № 922/3727/19, яка безпосередньо пов`язана із розглядом справи № 923/1424/20, судом після обговорення з учасниками справи, як винятковий випадок, була постановлена протокольна ухвала про повернення до стадії підготовчого провадження та після перерви була постановлена ухвала про зупинення провадження у справі № 923/1424/20 до закінчення розгляду Судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності КГС ВС справи № 922/3727/19 та оприлюднення повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду, зобов`язано учасників справи повідомити суд про усунення обставин, що стали підставою для зупинення провадження у справі.

22.07.2025 через систему "Електронний суд" Прокурор подав клопотання (вх. № 23139/25) про поновлення провадження у справі.

08.08.2025 ухвалою Господарського суду заява Прокурора (вх. № 23139/25) була задоволена, провадження у справі № 923/1424/20 було поновлено, підготовче засідання призначене на 12:20 год 04.09.225.

29.08.2025 через систему "Електронний суд" від ТОВ фірма "Гемма ЛТД" надійшла заява (вх. № 26912/25 від 01.09.2025) про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була долучена до матеріалів справи.

03.09.2025 ухвалою Господарського суду заява ТОВ фірма "Гемма ЛТД" (вх. № 26912/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду була задоволена.

04.09.2025 у підготовчому засіданні судом була постановлена протокольна ухвала про розгляд справи у межах розумних строків з урахуванням ст 6 Європейської конвенції з прав людини та після вирішення всіх питань, передбачених ст. 182 ГПК України були проголошені протокольні ухвали про закриття підготовчого провадження та про призначення справи до розгляду по суті в судовому засіданні о 12:20 год 14.10.2025, а також визначена резервна дата засідання суду з розгляду справи по суті на 11:00 год 28.10.2025.

05.09.2025 ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, позивач та треті особи були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті.

14.10.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті Прокурор виступив і вступною промовою, представником відповідача були задані питання Прокурору та у зв`язку із неможливістю з об`єктивних підстав завершити розгляд справи по суті, судом була проголошена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 11:00 год 28.10.2025 та визначена резервна дата на 14:20 год 13.11.2025.

15.10.2025 ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, позивач та треті особи були повідомлені про дату та час розгляду справи по суті.

22.10.2025 через систему "Електронний суд" від ТОВ "Генезіс Енерджи" надійшла заява (вх. № 33317/25) про участь його представника у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, яка судом була долучена до матеріалів справи.

23.10.2025 ухвалою Господарського суду заява ТОВ "Генезіс Енерджи" (вх. № 33317/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду була задоволена частково.

Того ж дня у судовому засіданні з розгляду справи по суті відповідач виступив і вступною промовою, Прокурором були задані питання відповідачу та у зв`язку із неможливістю з об`єктивних підстав завершити розгляд справи по суті, судом була проголошена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 11:00 год 28.10.2025 та визначена резервна дата на 14:20 год 13.11.2025.

13.11.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті представник третьої особи 1 виступив і вступною промовою, після чого суд перейшов до дослідження доказів, наявних у матеріалах справи і по завершенню з метою надання можливості учасникам справи підготуватись до виступу у судових дебатах, судом була проголошена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 09:30 год 25.11.2025.

14.11.2025 ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, позивач та третя особа 2 були повідомлені про дату та час наступного розгляду справи по суті.

24.11.202 через систему "Електронний суд" від Прокурора надійшло клопотання (вх. № 37428/25 від 25.11.2025) про зупинення розгляду справи до закінчення розгляду ВС у складі колегії суддів КГС ВС справи № 915/268/24 та формування висновків ВС у подібних правовідносинах.

Того ж дня через систему "Електронний суд" від відповідача надійшло клопотання (вх. № 37463/25 від 25.11.2025), в якому він просить визнати поважною причину його неявки у судове засідання, призначене на 09:30 год 25.11.2025 та відкласти розгляд справи на іншу дат.

25.11.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті з урахуванням поданих Прокурором та відповідачем клопотань судом за погодженням з Прокурором, була проголошена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 12:00 год 04.12.2025.

Того ж дня ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, позивач, відповідач та треті особи були повідомлені про дату та час наступного розгляду справи по суті.

04.12.2025 судове засідання не відбулось, у зв`язку із позаплановими технічними роботами на об`єктах інформаційної інфраструктури судової влади України та за відсутністю доступу до підсистеми відеоконференцзв`язку (ВКЗ), її нестабільної роботи, втрати з`єднання та неможливості проведення судового засідання.

Того ж дня ухвалою суду, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, учасники справи були повідомлені про призначення судового розгляду справи по суті на 14:40 год 11.12.2025.

11.12.2025 у судовому засіданні з розгляду справи по суті судом було розглянуто клопотання Прокурора про зупинення провадження у справі (вх. № 37428/25) та за результатом його обговорення з учасниками справи постановлена протокольна ухвала про відмову у задоволенні клопотання Прокурора, оскільки на стадії розгляду справи по суті ГПК України не передбачено зупинення провадження у справі у зв`язку із розглядом колегії КГС ВС пов`язаної справи.

В процесі розгляду справи всі подані учасниками справи клопотання та заяви були судом розглянуті та вирішенні відповідно до приписів Господарського процесуального кодексу України, про що відзначено у протоколах підготовчих та судових засідань.

Під час розгляду справи по суті сторони виступили із вступними промовами, судом були досліджені всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи.

Прокурор у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, обґрунтовуючи свою позицію обставинами, викладеними у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у своїй вступній промові та судових дебатах проти позову заперечував повністю з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив у його задоволені відмовити.

Позивач та треті особи 1, 2 про час та дату розгляду справи по суті повідомлялись своєчасно шляхом направлення ухвал суду в їх електронні кабінети у підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС, проте в судове засідання їх представники не з`явились.

Позивач (ФДМУ) про час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно, шляхом направлення ухвал суду в його електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС, проте правової позиції щодо позову Прокурора суду не надав, його представник в судові засідання жодного разу не з`явився, про поважність підстав неявки суд не повідомив, своїм правом на захист не скористався.

Третя особа 1 (ТОВ "Генезіс Енерджи") про час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, шляхом направлення ухвал суду в її електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС, проте її представник в судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про поважність підстав неявки суд не повідомив, як вбачається із письмових пояснень, наявних у матеріалах справи, проти позову Прокурора заперечує, просить суд в задоволені позову Прокурора відмовити.

Третя особа 2 (РВ ФДМУ) про час та дату розгляду справи повідомлялась належним чином та своєчасно, шляхом направлення ухвал суду в її електронний кабінет у підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС, проте її представник в судові засідання з розгляду справи по суті не з`явився, про поважність підстав неявки суд не повідомив, як вбачається із письмових пояснень, наявних у матеріалах справи, позов Прокурора підтримує, просить суд його задовольнити.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 ГПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Оскільки Господарським судом під час розгляду цієї справи були створені всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників судового процесу про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу судом не визнавалась обов`язковою, строк розгляду справи закінчився, а безпідставне затягування строку розгляду справи в даному випадку може призвести до порушення прав осіб, які з`явилися до суду, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та третіх осіб (відповідача) 1 та 2.

Під час розгляду справи по суті, відповідно до ст.ст. 209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.

11.12.2025 в судовому засіданні судом був завершений розгляд справи по суті та проголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, а також повідомлено учасників справи про дату та час його оголошення.

22.12.2025 після завершення стадії ухвалення судового рішення, судом, відповідно до приписів ст. 240 ГПК України, було проголошено скорочене судове рішення.

4. Фактичні обставини, встановлені судом.

10.10.2003 за Актом приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ "Херсонрибгосп" комісією, створеною на підставі наказу Державного департаменту рибного господарства України № 755 від 27.06.2003 "Про створення комісії з передачі майна" (т.с. 5, а.с 7-9) комісія провела обстеження об`єкта передачі за адресою: м. Херсон, вул. Кошевий узвіз, 3 3-А який знаходиться на балансі ВАТ " Херсонрибгосп" і передається ДП "Укрриба".

20.10.2003 наказом Державний департамент рибного господарства Міністерства аграрної політики України видав наказ № 297 "Про затвердження акта приймання-передачі гідротехнічних споруд, які не увійшли до статутного фонду ВАТ "Херсонрибгосп" на баланс ДП "Укрриба", відповідно додатку 1 до якого на баланс ДП "Укрриба" були передані 82 об`єкта та 4 об`єкта незавершених капітальних вкладень (т.с. 5, а.с. 3-6).

З постанови Господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 по справі № 10/218-АП-06, яка міститься у ЄДРСР (https://reyestr.court.gov.ua/Review/271128) вбачається, що за договорами оренди від 02.06.2003 за № 154-23-065 та від 17.06.2003 за № 157-23-065, укладеними між ТОВ "Гемма ЛТД" та РВ ФДМУ по Херсонській області, гідроспоруди ставкового господарства та будівля насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства знаходилися в оренді у ТОВ "Гемма ЛТД".

31.05.2006 РВ ФДМУ по Херсонській області листом № 03-2073 повідомило ТОВ "Гемма ЛТД" про припинення дії цих договорів, зазначивши, що згідно Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 10.04.1992р. №2269-ХІІ вказане майно не може бути об`єктом оренди.

Оскільки лист РВ ФДМУ по Херсонській області від 31.05.2006 за № 03-2073 не передбачав відповідно до закону та договорів вирішення питань компенсації орендарю понесених витрат після припинення дії договорів оренди майна, ТОВ "Гемма ЛТД" листом від 19.06.2006 за №144 звернувся до відповідача з проханням приватизувати об`єкти оренди шляхом викупу як орендар, що провів за згодою орендодавця їх суттєве поліпшення на суму, що перевищує 25 відсотків балансової вартості об`єктів.

04.07.2006 РВ ФДМУ по Херсонській області листом за № 03-2530 з посиланням на норми Закону України "Про приватизацію державного майна" та спільний лист ФДМУ та Міністерства аграрної політики України від 08.08.2005 за № 10-21-12089/37-30-7/11928 відмовив позивачу повідомивши, що гідротехнічні споруди не підлягають приватизації.

Не погоджуючись з цим, у 2006 році ТОВ фірма "Гемма ЛТД" звернувся до Господарського суду Херсонської області із позовною заявою в якій просив суд зобов`язати РВ ФДМУ по Херсонській області прийняти рішення щодо здійснення приватизації наявних гідро- та інженерно-технологічних споруд ставкового господарства, будівлі насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибгоспу, які забезпечать можливість дотримання статусу племінного репродуктору та знаходяться за адресою: с. Стара Збур`ївка, Голопристанського району Херсонської області шляхом викупу.

27.11.2006 постановою Господарського суду Херсонської області у справі № 10/218-АП-06 адміністративний позов ТОВ "Гемма ЛТД" задоволений повністю. Зобов`язано РВ ФДМУ по Херсонській області прийняти рішення та здійснити у встановленому законом порядку приватизацію наявних гідроспоруд ставкового господарства та будівлі насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства шляхом викупу ТОВ фірма "Гемма ЛТД".

20.04.2007 ухвалою Запорізького апеляційного господарського суду у справі № 10/218-АП-06 апеляційна скарга РВ ФДМУ по Херсонській області та державного підприємства "Укрриба" залишена без задоволення, а постанова господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 по справі № 10/218-АП-06 залишена без змін.

06.06.2007 листом за № 19 державне підприємство "Проектна контора "УКРРИБГОСП" Державного комітету рибного господарства Міністерства аграрної політики України повідомило ТОВ "Гемма ЛТД" про те, що Збур`ївський рибгосп розміщений на корінному схилі р. Дніпро на відмітках 3,5-9,0 БС (берегового схилу); згідно СНиП 2.06.04-82*, СНиП 11-И.1-70В, СНиП 2.01.14-83 захисні споруди проектуються і будуються для забезпечення безпеки підприємств від затоплення, підтоплення та хвильових дій максимальними рівнями р. Дніпро 1% забезпеченості, що дорівнює 1,10 БС; рибгосп розміщується на відмітках, що на 2-8 м вище максимального рівня і тому захисні гідротехнічні споруди відсутні.

27.02.2008 Головне управління МНС України в Херсонській області на запит РВ ФДМУ по Херсонській області листом за № 11/19/1399 повідомило, що у переліку захисних споруд загальнодержавного значення гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу та будівлі насосної станції з устаткуванням не значяться.

06.03.2008 на виконання постанови Господарського суду Херсонської області яка набрала законної сили 20.04.2007, за поданням РВ ФДМУ по Херсонській області за № ФДМУ 1365/06829, Фондом державного майна України був виданий наказ від 04.07.2008 за №775 "Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації" відповідно до якого до Переліку об`єктів державної власності групи А, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні були включені будівля насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 та на гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, розташовані за адресою: Голопристанський район, с. Стара Збур`ївка, що орендуються ТОВ "Гемма ЛТД".

15.04.2008 ухвалою Вищого адміністративного суду України касаційні скарги Регіонального відділення, Державного підприємства "Укрриба" залишені без задоволення, а постанова господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 та ухвала Запорізького апеляційного господарського суду від 20.04.2007 р. у справі № 10/218-АП-О6 без змін.

24.11.2008р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Херсонській області (продавець) та ТОВ Фірма "Гемма ЛТД" (покупець) були укладені та нотаріально посвідчені договори, а саме:

- договір купівлі-продажу об`єкта групи А - "Будівля насосної станції з устаткуванням площею 114,3м2 Збур`ївського рибгоспу" шляхом викупу орендарем, відповідно до п.1.1. якого продавець зобов`язується передати у власність покупця об`єкт групи А - "Будівля насосної станції з устаткуванням площею 114,3м2 Збур`ївського рибгоспу"- літ. А, що знаходиться на балансі ДП "Укрриба" розташований за адресою: Херсонська обл., Голопристанський р-н, с. Стара Збур`ївка, який не увійшов до статутного фонду ВАТ "Херсонрибгосп" під час приватизації та залишився в державній власності, а покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизації, ціну відповідно до умов, що визначені у договорі.

Об`єкт приватизації являє собою одноповерхову будівлю, яка розташована на околиці с. Стара Збур`ївка, яка належить продавцю на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Старозбур`ївської сільської ради 21.11.2008. Перелік майна, яке передається у власність покупцю, є невід`ємним додатком до цього договору (додаток № 1).

Відповідно до п.1.2. договору право власності на об`єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об`єкта приватизації.

Відповідно до п.1.3. договору згідно з висновком про вартість об`єкта приватизації, який затверджений наказом РВ ФДМУ по Херсонській області від 31.10.2008 № 00136, ціна продажу об`єкта приватизації становить 315 244, 80 грн, при цьому сума ПДВ становить 52 540, 80 грн.

Згідно з п.1.4. договору вказаний у цьому договорі об`єкт приватизації проданий за 315 244, 80 грн, при цьому сума ПДВ становить 52 540, 80 грн.

Умовами п.3.1, 3.2. договору визначено, що передача об`єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю у 3-х денний термін після сплати його повної вартості, а передача його продавцем і прийняття покупцем засвідчується актом приймання-передачі, що підписується сторонами цього договору.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2977.

- договір купівлі-продажу об`єкта групи А державної власності "Гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу", що знаходиться на балансі ДП "Укрриба" розташований за адресою: Херсонська обл., Голопристанський р-н, с. Стара Збур`ївка, який не увійшов до статутного фонду ВАТ "Херсонрибгосп" під час приватизації та залишився в державній власності, а покупець зобов`язується прийняти об`єкт приватизації, ціну відповідно до умов, що визначені у договорі.

Об`єкт приватизації являє собою комплекс гідроспоруд, які забезпечують діяльність ставкового господарства для розведення риби. Перелік майна, яке передається у власність покупцю, є невід`ємним додатком до цього договору (додаток № 1).

Відповідно до п.1.2. договору право власності на об`єкт приватизації переходить до покупця з моменту сплати повної вартості придбаного об`єкта приватизації.

Відповідно до п.1.3. договору згідно з висновком про вартість об`єкта приватизації, який затверджений наказом РВ ФДМУ по Херсонській області від 31.10.2008 № 00137, ціна продажу об`єкта приватизації становить 1 144 695, 60 грн, при цьому сума ПДВ становить 190 782, 60 грн.

Згідно з п.1.4. договору вказаний у цьому договорі об`єкт приватизації проданий за 1 144 695, 60 грн, при цьому сума ПДВ становить 190 782, 60 грн.

Умовами п.3.1, 3.2. договору визначено, що передача об`єкта приватизації здійснюється продавцем покупцю у 3-х денний термін після сплати його повної вартості, а передача його продавцем і прийняття покупцем засвідчується актом приймання-передачі, що підписується сторонами цього договору.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 2980.

23.01.2009 між РВ ФДМУ по Херсонській обл. та ТОВ фірма "Гемма ЛТД" був підписаний Акт приймання-передачі державного майна № 3 разом із переліком майна, яке передається у власність покупцю (додаток № 1 до акту).

26.01.2009 між РВ ФДМУ по Херсонській обл. та ТОВ "Гемма ЛТД" був підписаний Акт приймання-передачі державного майна № 4 разом із переліком майна, яке передається у власність покупцю (додаток № 1 до акту).

27.01.2009 Херсонське державне бюро технічної інвентаризації провело державну реєстрацію права приватної власності ТОВ фірма "Гемма ЛТД" на ці об`єкти.

16.09.2009 постановою Вищого адміністративного суду України у справі № К-10475/07 постанова Господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 та ухвала Запорізького апеляційного Господарського суду від 20.04.2007 були скасовані та ухвалено нове рішення, яким в задоволені позову ТОВ фірма "Гемма ЛТД" було відмовлено.

В обґрунтування висновку що гідротехнічні споруди ставкового господарства приміщення насосної станції вважаються та відносяться до категорії захисних гідроспоруд, мають загальнодержавне значення та забезпечують життєдіяльність держави, ВАС послався на приписи ст. 5 Водного кодексу України, абз 19 пп "Г" п 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" та спільний інструктивний лист Міністерства аграрної політики України та ФДМУ від 08.08.2005 № 10-21-12089, на підставі яких ВАС.

Після отримання вищеназваної постанови, РВ ФДМУ по Херсонській обл. звернулось до Херсонського окружного адміністративного суду з заявою про поворот виконання рішення по справі № K-10475/07 (№10/218-АП-06), у якій містилась вимога до ТОВ фірма "Гемма ЛТД" про повернення Регіональному відділенню безпідставно отриманого майна, а саме: будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 Збур`ївського рибгоспу та гідроспоруд ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу.

14.12.2010 ухвалою Херсонського окружного адміністративного суду у справі № 2а-2в-44/10/2170 РВ ФДМУ по Херсонській обл. було відмовлено в задоволені заяви про поворот виконання судового рішення. Зазначена ухвала залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2011.

29.02.2016 Державним агентством рибного господарства України" був виданий наказ № 57 "Про закріплення нерухомого майна на праві господарського відання" (т.с. 5, а.с 10), яким за ДП "Укрриба" було закріплено на праві господарського відання державне майно, яке було передано на його баланс відповідно до Акту приймання-передачі, затвердженого наказом Державного департаменту рибного господарства від 20.10.2003 № 297. Додатком 1 до зазначеного акту визначений перелік гідротехнічних споруд, які закріплюються за ДП "Укрриба" на праві господарського відання (т.с.5, а.с. 11-13).

У грудні 2016 року Заступник прокурора Херсонської області звернувся в Господарський суд міста Києва в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України з позовом до ТОВ "Гемма ЛТД", ФДМУ, РВ ФДМУ в Херсонській області, Автономній республіці Крим та м. Севастополі про визнання незаконним та скасування наказу ФДМУ № 775 від 04.07.2008 "Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації" в частині включення до цього переліку будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу; визнанням недійсними: договору купівлі-продажу шляхом викупу будівлі насосної станції з устаткуванням, площею 114,3 м2 Збур`ївського рибгоспу, укладеного 24.11.2008 між РВ ФДМУ по Херсонській області та ТОВ "Гемма ЛТД"; договору купівлі-продажу шляхом викупу гідроспоруд ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, укладеного 24.11.2008 між РВ ФДМУ по Херсонській області та ТОВ "Гемма ЛТД"; вилучити у ТОВ "Гемма ЛТД" та повернути у державну власність в особі Державного агентства рибного господарства України придбане майно за вказаними договорами.

Позовна заява мотивована тим, що вищезазначені договори укладалися на підставі постанови Господарського суду Херсонської області від 27.11.2006 у справі № 10/218-АП-06, яка в подальшому була скасована з посиланням на ту обставину, що вказане у наказі державне майно (будівлі насосної станції з устаткуванням та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу) не підлягало приватизації в силу статті 5 Водного кодексу України та абзацу 19 пп "Г" п. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна України", оскільки мало загальнодержавне значення, відносилося до категорії захисних споруд та забезпечувало життєдіяльність держави.

За твердженням прокурора, вказане є підставою для визнання незаконним та скасування наказу Фонду державного майна України №775 від 04.07.2008 "Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації" в частині включення до цього переліку будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, і укладених у подальшому приватизаційних договорів з поверненням до державної власності в особі Державного агентства рибного господарства незаконно відчужених будівлі насосної підстанції та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу.

22.05.2017 рішенням Господарського суду м. Києва у справі № 910/390/17 позовні вимоги Заступника прокурора Херсонської області були задоволені частково, наказ ФДМУ від 04.07.2008 № 775 "Про перелік об`єктів, що підлягають приватизації" в частині включення до цього переліку будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу був визнаний незаконним та скасований. В решті позову було відмовлено.

04.09.2017 постановою Київського апеляційного господарського суду у справі № 910/390/17 рішення Господарського суду міста Києва від 22.05.2017 у справі №910/390/17 було скасовано і прийняти нове рішення, яким у задоволені позову Заступника прокурора Херсонської області було відмовлено.

14.03.2018 постановою КГС ВС у справі № №910/390/17 рішення Господарського суду м. Києва від 22.05.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 04.09.2017 у справі № 910/390/17 були скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції.

23.08.2018 Господарський суд міста Києва ухвалив рішення у справі №910/390/17 про відмову у задоволенні позову Заступника прокурора Херсонської області з підстав пропуску строків позовної давності.

При цьому, суд із посиланням на абз. 19 п.п. "Г" ч. 2, 3 ст. 12 Закону України Про приватизацію державного майна" та на спільним інструктивним листом Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 08.08.2005 № 10-21-12089 дійшов висновку, що твердження прокурора про невідповідність оспорюваного акту вимогам чинного на момент їх видання законодавства, що регулює порядок здійснення приватизації, є обґрунтованими та такими, що підтверджуються наявними в матеріалах справи документами.

22.12.2020 перший заступник керівника Херсонської обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Херсонської області з позовом в інтересах держави в особі Державного агентства рибного господарства України до ТОВ фірма "Гемма ЛТД", в якому просив суд припинити право приватної власності відповідача на будівлю насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 реєстраційний номер майна 25779658 та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу реєстраційний номер майна 25498340 та повернути у державну власність в особі позивача будівлю насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2, вартістю 315 244, 80 грн. та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу вартістю 1 144 695, 60 грн., загальною вартістю 1 459 940, 40 грн, отримані відповідачем за договорами купівлі-продажу, укладеними 24.11.2008 з РВ ФДМУ по Херсонській області.

24.05.2021 рішенням Господарського суду Херсонської області у справі № 923/1424/20, залишеним в силі постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2023, у задоволені позовним вимог Прокурора відмовлено повністю.

24.05.2023 Постановою КГС ВС у справі № 923/1424/20 постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 та рішення Господарського суду Херсонської області від 24.05.2021 у справі № 923/1424/20 щодо вимоги про повернення у державну власність майна скасовані; справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині позовних вимог Прокурора постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.02.2023 та рішення Господарського суду Херсонської області від 24.05.2021 змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. В решті оскаржувані судові рішення залишено без змін.

25.03.2024 за результатами нового розгляду справи в частині позовних вимог Прокурора про повернення майна рішенням Господарського суду Одеської області, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.07.2024 у справі № 923/1424/20, задоволено позов Прокурора в інтересах держави в особі Державного агентства меліорації та рибного господарства України (нова назва Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм) до ТОВ фірми "Гемма ЛТД" про повернення майна, вирішено повернути в державну власність в особі Державного агентства меліорації та рибного господарства України будівлю насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 (реєстраційний номер майна 25779658) вартістю 315 244,80 грн та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу (реєстраційний номер майна 25498340) вартістю 1 144 695,60 грн, отримані ТОВ фірмою "Гемма ЛТД" за договорами купівлі-продажу від 24.11.2008.

03.12.2024 постановою КГС ВС рішення Господарського суду Одеської області від 25.03.2024 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.07.2024 у справі № 923/1424/20 були скасовані, а справа № 923/1424/20 була передана на новий розгляд до Господарського суду Одеської області.

Скасовуючи вище наведені судові рішення Верховний Суд, направляючи на новий розгляд до Господарського суду першої інстанції цю справу в частині відмови в задоволенні позовних вимог Прокурора про повернення майна, зазначив, зокрема, про необхідність з`ясування правового режиму спірного майна та встановлення обставин щодо можливості переходу цього майна у приватну власність; gри цьому господарські суди попередніх інстанцій, установивши, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2008 набув гідроспоруду ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, не встановлювали, чи є така гідроспоруда саме захисною гідроспорудою, на яку поширюється заборона приватизації відповідно до прямої вказівки частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна".

Крім того, Верховний Суд звернув увагу на те, що господарські суди попередніх інстанцій, установивши, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2008 набув будівлю насосної станції з устаткуванням, не встановлювали, чи належить такий об`єкт до обмежено оборотоздатних та чи поширюється на нього заборона приватизації, визначена Законом України "Про приватизацію державного майна";

Також КГС ВС звернув увагу на те, що у позовах про зобов`язання повернути майно господарським судам також необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право особи на мирне володіння майном, що є гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, однак зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що господарські суди попередніх інстанцій не досліджували сумісність втручання у право відповідача на мирне володіння майном.

Окрім того, Верховний Суд зазначив, що під час нового розгляду справи № 923/1424/20 місцевому господарському суду необхідно з`ясувати сумісність відповідного заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

КГС ВС також зауважив, що зміст оскаржуваних судових рішень у справі № 916/1424/20 свідчить про те, що господарські суди попередніх інстанцій, задовольняючи позовні вимоги Прокурора про зобов`язання відповідача повернути спірне майно, не вирішували питання щодо двосторонньої реституції, як це передбачено приписами статті 216 ЦК України.

Отже, Верховним Судом у своєї постанові від 03.12.2024 у цій справі зазначено, що під час нового розгляду цієї справи для правильного вирішення спору господарському суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, всебічно, повно з`ясувати і перевірити всі фактичні обставини справи та докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, і, в залежності від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

5. Висновки суду за результатами вирішення спору.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної справи позовних вимог, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст.4 Господарського процесуального кодексу України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, та встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів.

Варто зауважити, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, у зв`язку з чим, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке. Порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Водночас суд зазначає, що Прокурор, звертаючись із позовом до суду, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Надаючи оцінку доводам Прокурора та обґрунтуванням позовних вимог, викладеним у позові, суд з урахуванням приписів ст. 316 ГПК України, враховуючи висновки, викладені у постанові КГС ВС від 03.12.2024 зазначає таке.

Як з`ясовано судом, Прокурор просив повернути у державну власність будівлю насосної станції з устаткуванням і гідроспоруди ставкового господарства (спірне майно) у зв`язку із прямою законодавчою забороною на приватизацію спірного майна, обмежену оборотоздатність цього майна (неможливості передання його у приватну власність), а також з підстав встановлення нікчемності договорів купівлі-продажу від 24.11.2008, укладених між відповідачем та РВ ФДМУ по Херсонській області.

Згідно зі ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Види об`єктів цивільних прав, перебування яких у цивільному обороті не допускається (об`єкти, вилучені з цивільного обороту), мають бути прямо встановлені у законі. Види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим, на час виникнення спірних правовідносин визначались Законом України "Про приватизацію державного майна".

Так, згідно з ч. 3 ст. 12 цього Закону, відмова в приватизації можлива тільки у випадках, коли: особа, яка подала заяву, не може бути визнана покупцем відповідно до статті 8 цього Закону; законодавством встановлено обмеження щодо приватизації цього підприємства; майно у встановленому порядку включено до переліку об`єктів (групи об`єктів), що не підлягають приватизації; об`єкт приватизації знаходиться в заповідній зоні, або розташований у прибережних захисних смугах морів, річок, озер на відстані ближче ніж 100 метрів від них.

Частиною другою ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" був визначений виключний перелік об`єктів, які не підлягають приватизації.

Відповідно до абзацу 19 підпункту "Г" частини другої зазначеної статті, приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства. Загальнодержавне значення мають, зокрема, об`єкти, які забезпечують життєдіяльність держави в цілому: водосховища і водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди.

Отже, на час виникнення спірних правовідносин Закон прямо виключав можливість передання у приватну власність саме об`єктів, які безпосередньо зазначені в абзаці 19 п.п. "Г" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" об`єктів.

Так само, відповідно до абзацу першого ст. 1 Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації " (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) був затверджений перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані, згідно з додатком 2.

Суд, проаналізувавши приписи Закону України "Про приватизацію державного майна" та Закону України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації", зазначає, що положення наведених Законів не суперечать один одному, оскільки ці Закони є взаємопов`язаними та передбачають відповідні обмеження щодо приватизації об`єктів державного майна.

Так, Закон України "Про приватизацію державного майна" імперативно передбачає заборону приватизації об`єктів державного майна, зокрема, гідротехнічних захисних споруд. Тобто зазначені об`єкти не можуть бути приватизовані відповідно до прямої вказівки Закону України "Про приватизацію державного майна".

В свою чергу, Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" затверджено перелік об`єктів права державної власності, які не підлягають приватизації.

При цьому відсутність об`єкта в Переліку об`єктів права державної власності, які не підлягають приватизації, не свідчить про можливість його приватизації у разі якщо обмеження щодо приватизації встановлені Законом України "Про приватизацію державного майна".

Суд зазначає, що саме захисні гідротехнічні споруди в силу прямої норми Закону України "Про приватизацію державного майна" належали до об`єктів права державної власності, які не підлягають приватизації, незалежно від включення або не включення їх до Переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, який затверджується Верховною Радою України.

КГС ВС у своєї постанові від 03.12.2024 (п. 5.30, 5.31) зазначив, що господарські суди попередніх інстанцій, установивши, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2008 набув гідроспоруду ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, не встановлювали, чи є така гідроспоруда саме захисною гідроспорудою, на яку поширюється заборона приватизації відповідно до прямої вказівки частини 2 статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", а також чи належить будівля насосної станції з устаткуванням, придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2008 до обмежено оборотоздатних та чи поширюється на нього заборона приватизації, визначена Законом України "Про приватизацію державного майна".

Як встановлено судом, Прокурор на підтвердження того, що спірне майно не могло бути предметом приватизації (передано з державної до приватної власності) в силу прямої вказівки закону, окрім норм Законів України "Про приватизацію державного майна" та "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації " (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посилається також на спільний інструктивний лист Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 08.08.2005 № 10-21-12089, яким були надані роз`яснення та в якому наведено перелік водогосподарських нерухомих об`єктів, гідротехнічних споруд захисного значення, які забезпечують використання водних ресурсів та створені для боротьби зі шкідливим впливом вод, зокрема, такими об`єктами у листі визначені: земляні греблі та дамби, водозабірні споруди, повеневі водоскиди, донні водопуски; водопостачальні, скидні та розбірно-осушувальні канали; споруди та канали; рибоуловлювачі та камери облову; насосні станції, причали.

Отже щодо вирішення правового статусу гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, як захисної гідроспоруди, на яку поширюється заборона приватизації відповідно до прямої вказівки Закону України "Про приватизацію державного майна", суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.5 Водного Кодексу України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до водних об`єктів загальнодержавного значення належать: 1) внутрішні морські води та територіальне море; 2) підземні води, які є джерелом централізованого водопостачання; 3) поверхневі води (озера, водосховища, річки, канали), що знаходяться і використовуються на території більш як однієї області, а також їх притоки всіх порядків; 4) водні об`єкти в межах територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, а також віднесені до категорії лікувальних.

До водних об`єктів місцевого значення належать: 1) поверхневі води, що знаходяться і використовуються в межах однієї області і які не віднесені до водних об`єктів загальнодержавного значення; 2) підземні води, які не можуть бути джерелом централізованого водопостачання.

Відповідно до норми абз. 19 п.п. "Г" п. 2 ст.5 Закону України "Про приватизацію державного майна" приватизації не підлягають об`єкти, що мають загальнодержавне значення, а також наземні підприємства. Загальнодержавне значення мають: водосховища і водогосподарські канали комплексного призначення, міжгосподарські меліоративні системи, гідротехнічні захисні споруди.

Законом України "Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації" був затверджений вичерпний перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (додаток 2) (надалі перелік).

Як встановлено судом, та не заперечується учасниками справи, до наведеного переліку спірне майно, яке розташоване за адресою: Херсонська обл., Голопристанський р-н, с. Стара Збур`ївка не входить.

Наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 19.12.1995 за № 252, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 21.12.1995 за № 466/1002 затверджена "Методика обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів", в якій було надане тлумачення терміну гідротехнічної споруди відповідно до якого, це споруди для використання водних ресурсів, а також для боротьби зі шкідливим впливом вод: греблі й дамби різного призначення та їхні конструктивні елементи; водоскиди, водоспуски, споруди водовідведення: тунелі, канали, труби, лотки; регуляційні споруди, накопичувачі промислових відходів, ставки, відкриті водозабори, гідромеханічне та механічне обладнання, призначене для нормального функціонування споруд.

Виходячи з наведеного, суд зауважує, що з метою визначення спірних об`єктів, як гідротехнічних захисних споруд і таких, що підпадають під пряму заборону приватизації в розумінні ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" необхідно також враховувати дані, що містяться: в паспорті водного об`єкта, в якому зазначені основні технічні параметри гідротехнічних споруд та інших водогосподарських споруд, в паспорті гідротехнічної споруди, в акті обстеження гідроспоруди з висновком про те, що ця гидроспоруда є захисною, в акті обстеження водного об`єкта з висновком про те, що водний об`єкт (ставок) належить до об`єктів інфраструктури міжгосподарської меліоративної системи та побудований на її каналах, а також в висновку про неможливість використання спірних об`єктів у цілях, визначених законодавством та інші документи залежно від конкретного випадку.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що а ні Прокурором а ні позивачем суду не надані паспорт водного об`єкта (ставка), в якому зазначені основні технічні параметри гідротехнічних споруд та інших водогосподарських споруд, паспорт гідротехнічної споруди, акту обстеження гідроспоруди з висновком про те, що вона є захисною.

При цьому, суд також звертає увагу на те, що у спільному інструктивному листі Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України від 08.08.2005 № 10-21-12089 також зазначено, що питання віднесення гідротехнічних споруд до таких, що виконують функції захисного характеру вирішуються комісією з приватизації за пропозицією представника міністерства та в подальшому узгоджується з цим державним органом при погодженні умов приватизації підприємств з Кабінетом Міністрів України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.1998 року № 803.

Проте, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів наявності пропозицій Міністерства аграрної політики України та погодження з ФДМУ статусу гідротехнічних споруд захисного значення спірним об`єктам, а Прокурором будь-яких інших доказів на підтвердження віднесення гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу до категорії захисних гідроспоруд у встановленому порядку суду не надано.

Тотожні за змістом обставини були предметом дослідження у справі № 5016/2232/2012, яка розглядалась Господарським судом Миколаївської області (https://reyestr.court.gov.ua/Page/3).

Окрім наведеного, судом враховується той факт, що РВ ФДМУ по Херсонській обл. з метою встановлення правового статусу спірних споруд зверталось із запитом до ГУ МНС в Херсонській області, яке листом від 27.02.2008 за № 11/19/1399 повідомило Регіональне відділення про те, що у переліку захисних гідроспоруд загальнодержавного значення гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу та будівля насосної станції з устаткуванням не значиться (т.с. 8, а.с. 94), а також лист Державного підприємства "Проектна контора об`єднання "Укррибгосп" Державного комітету рибного господарства Міністерства аграрної політики України від 06.06.2007 за № 19 (т.с. 8, а.с. 95), в якому ТОВ фірма "Гемма ЛТД" на його запит була надана відповідь, що захисні гідроспоруди у Збур`ївському рибгоспі, розміщеному на корінному схилі р. Дніпро біля с. Стара Збур`ївка Голопристанського району Херсонської області відсутні.

Вищенаведених доказів, які підтверджують, що спірне майно - гідроспоруди ставкового господарства та будівля насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства за адресою: с. Стара Збур`ївка. Голопристанського району Херсонської області відноситься до гідротехнічних захисних споруд, Прокурор суду не надав.

Так само Прокурор не надав суду належних та допустимих доказів того, що майно, яке входить до складу гідроспоруди ставкового господарства та будівлі насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибного господарства, яке було передане відповідачу за Актами приймання -передачі № 3, 4 згідно умов договорів купівлі-продажу від 24.11.2008 (т.с.8, а.с.108-115), відносяться до водосховищ та водогосподарських каналів саме комплексного призначення, до міжгосподарських меліоративних систем, приватизація яких прямо заборонена приписами ч. 2 ст 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", як об`єктів загальнодержавного значення.

Отже підсумовуючи вище наведене, суд дійшов до висновку що Прокурором у цієї справі на підставі належних та допустимих доказів не доведено факту віднесення гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу до категорії захисних гідроспоруд.

Щодо питання, чи належить будівля насосної станції з устаткуванням, придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2008 до обмежено оборотоздатних та чи поширюється на неї заборона приватизації, визначена Законом України "Про приватизацію державного майна" суд дійшов до наступного.

Як вказує у позові Прокурор, спірні об`єкти не підлягали приватизації також з підстав що вони в силу приписів ч. 2 ст 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" відносяться до об`єктів, що мають загальнодержавне значення та мають обмежену оборотоздатність.

У абзаці другому частини другої статті 178 ЦК України передбачено, що види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

Прокурор обґрунтовуючи позов зазначав, що ним встановлено порушення інтересів держави, яке полягає у протиправному вибутті майна загальнодержавного значення з державної у приватну власність, протягом розгляду справи наголошував на тому, що наявні у матеріалах справи докази підтверджують що спірне майно відноситься до об`єктів, що мають загальнодержавне значення і до таких що з урахуванням статті 178 ЦК України мають обмежену оборотоздатність спірних об`єктів та наявність встановленої ч 2 ст 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" прямої заборони на передання цих об`єктів у приватну власність, а тому зазначене, за доводами Прокурора свідчить про наявність правових підстав для захисту прав держави, як власника спірного майна, шляхом зобов`язання відповідача повернути спірне майно власнику.

Проте, як вище встановлено судом та підтверджується наявними у справі доказами, гідроспоруди ставкового господарства та будівля насосної станції з устаткуванням Збур`ївського рибгоспу не відносяться до гідротехнічних захисних споруд, не відносяться до об`єктів загальнодержавного значення, у законодавстві України (чинному на час виникнення спірних правовідносин) відсутня пряма заборона на приватизацію майна, яке було придбане відповідачем за договорами купівлі-продажу від 24.11.2008, а тому відповідно до норм ч. 2 ст. 178 ЦК України ці спірні об`єкти не мають обмеженої оборотоздатності, а тому можуть бути передані за відповідними приватизаційними процедурами із державної у приватну власність.

Окрім наведеного, суд звертає увагу на те, що на час виникнення спірних правовідносин, були відсутні нормативно-правові акти, які б чітко визначали критерії віднесення гідротехнічних споруд до захисних.

В силу приписів ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З урахуванням наведеного, суд відхиляє, як недопустиме обґрунтування Прокурором віднесення спірного майна до захисних гідротехнічних споруд на Закон України "Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів" № 3677-VI від 08.07.2011, Закон України "Про аквакультуру" № 5293-VI від18.09.2012.

Так само судом відхиляються посилання Прокурора на ДСТУ 3517-97 "Гідрологія суші. Терміни та визначення основних понять" та ДБН В.2.4-3:2010 "Гідротехнічні споруди. Основні положення" оскільки ці акти є підзаконними.

Щодо посилання Прокурора на Методику обстеження і паспортизації гідротехнічних споруд систем гідравлічного вилучення та складування промислових відходів та хвостів, затверджену наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 19.12.1995 № 252 суд також вважає її неналежним обґрунтуванням, оскільки у цій Методиці надається узагальнене поняття терміну гідротехнічні споруди без виокремлення чіткого поняття терміну захисні гідротехнічні споруди.

Отже, виходячи з вище наведеного суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати договори купівлі-продажу спірного майна від 24.08.2008 нікчемними.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, Прокурором було зазначено суду, що відповідачем протиправно зареєстроване право приватної власності на майно, яке в силу Закону перебуває у державній власності та не може з неї вибувати. Вказана реєстрація відбулася на підставі судового акту, який у подальшому скасований Вищим адміністративним судом України. Відтак право власності держави на зазначений об`єкт установлене законом, а тому не потребує доказування правового титулу, а перехід цього майна із державної у приватну власність на підставі судового акту, який у подальшому скасовано судом вищої інстанції, не можливо вважати таким, що відбувся.

Також за позицією прокурора, нікчемні правочини, не породжують жодних правових наслідків для сторін, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення вимог про визнання угод недійсними.

Що у даному випадку держава не втрачала права володіння спірним майном з огляду на його обмежену оборотоздатність, установлену законом (ст. 178 ЦК України) та нікчемність угод щодо відчуження спірного майна.

Доданими до позовної заяви доказами Прокурор вважає належним чином підтверджено, що спірне майно будівлі насосної станції з устаткуванням та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, що є предметом спору, в силу закону не може вибувати з державної власності чи перебувати у іншій формі власності, окрім державної.

При цьому, норми ст. ст. 328, 178 ЦК України прямо пов`язують правомірність набуття права власності на підставах, що не заборонені законом, а правомірність відчуження об`єктів цивільних прав виключно, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті.

З урахуванням наведеного суд зазначає, наступне.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

При цьому суд враховує, що у постанові об`єднаної палати КГС ВС від 14.10.2019 у справі №910/6642/18 судом касаційної інстанції викладено висновок про стадійність захисту права, зокрема, вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захист цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

В силу приписів статті 41 Конституції України держава гарантує належне забезпечення захисту права власності на нерухоме майно.

Згідно з приписами статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У статті 318 ЦК України закріплено, що суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

За умовами статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності як і будь-яке інше суб`єктивне право виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов`язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ фірма "Гемма ЛТД" набуло право власності на спірне майно на підставі договорів купівлі-продажу від 24.11.2008, укладених з РВ ФДМУ по Херсонській області після прийняття ФДМУ наказу №775 від 04.07.2008 про включення до переліку об`єктів державної власності, що підлягають приватизації, будівлі насосної станції з устаткуванням площею 114,3 м2 та гідроспоруд ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, що орендувалися відповідачем.

Відповідно до статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Закріплена зазначеною статтею Цивільного кодексу України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами цього правочину, повинні безперешкодно реалізовуватись, а прийняті обов`язки підлягають виконанню.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 12.12.2019 у справі №910/13985/19.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності вищенаведених договорів купівлі-продажу б/н від 24.11.2008 у суду відсутні правові підстави не враховувати зазначені правочини, за умовами яких відповідач набув право приватної власності на спірне майно. Крім того, докази визнання наказу Фонду державного майна України №775 від 04.07.2008 недійсним, незаконним, протиправним або нечинним, як і докази скасування останнього у матеріалах справи також відсутні.

За умовами ч.2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи Прокурора про те, що зазначені вище договори купівлі-продажу б/н від 24.11.2008 є нікчемними, у зв`язку з чим визнання їх недійсними у судовому порядку не вимагається, судом оцінюються критично, оскільки невідповідність договорів купівлі-продажу приватизаційному законодавству виступає підставою для визнання таких договорів недійсними, тобто вказані правочини виступають оспорюваними, а не нікчемними.

Аналогічний правовий висновок Верховного Суду викладено в постанові від 14.03.2018 у справі №910/390/17.

Посилання Прокурора на те, що незаконність наказу ФДМУ №775 від 04.07.2008 та договорів купівлі-продажу від 24.11.2008, укладених між відповідачем та РВ ФДМУ по Херсонській області, встановлена постановою КГС ВС від 14.03.2018 та чинним рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі №910/390/17, судом відхиляються, оскільки:

по-перше, в силу ч.5 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду, тобто преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Отже при вирішенні питання про "преюдиціальність" суд враховує саме встановлені факти, а не надану судом правову оцінку чи тлумачення законодавства, яке наведено у судовому рішенні;

по-друге, рішенням Господарського суду міста Києва від 23.08.2018 у справі № 910/390/17 повністю відмовлено у задоволенні позову прокурора про визнання наказу ФДМУ №775 від 04.07.2008 незаконним, а договорів купівлі-продажу недійсними і зазначене рішення Прокурором не оскаржувалося.

Крім того, судом враховується, що у позовах про зобов`язання повернути майно господарським судам також необхідно досліджувати, чи не будуть такі заходи втручанням у право особи на мирне володіння майном, що є гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція).

Частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол до Конвенції ратифікований Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" і застосовується судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Першого протоколу до неї, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини застосовується українськими судами як джерело права.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

У практиці ЄСПЛ, зокрема, в рішеннях у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 тощо, напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Аналогічні критерії (принципи) на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції неодноразово застосовувалися Верховним Судом, зокрема, у постановах від 09.04.2024 у справі № 336/44/18, від 13.02.2024 у справі № 924/1022/22, від 16.01.2024 у справі № 902/9/23, від 11.04.2023 у справі № 923/1137/21, від 21.12.2022 у справі № 906/677/19.

Так критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акта, який має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

"Справедлива рівновага" це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні у право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.04.2024 у справі № 336/44/18, від 18.05.2023 у справі № 906/743/21, від 11.04.2023 у справі № 915/1912/19, від 12.06.2019 у справі № 916/1986/18, від 29.01.2020 у справі № 927/83/19.

Суд також повторює свій висновок у цій справі, що на час виникнення спірних правовідносин в Україні не було прийнято спеціального закону щодо визначення правового статусу спірного майна, а саме, гідротехнічних споруд та захисних гідроспоруд, попри те, що ст. 92 Конституції України вимагає, щоб "правовий режим власності ... визначався виключно законом".

Стосовно питання "суспільного інтересу" у втручанні, то суд вважає, що воно тісно пов`язане з пропорційністю втручання.

Також суд зауважує, що відповідач придбав спірне майно у 2008 році і право власності відповідача також було належним чином оформлене органами державної влади. При цьому матеріали справи не містять жодних доказів, які б вказували, що відповідач придбав майно недобросовісно, а Прокурор протилежного у встановленому законом порядку суду не довів.

Суд не приймає в якості належного обґрунтування посилання Прокурора на те, що факт недобросовісності відповідача був встановлений у рішеннях по справі № 910/390/17, з підстав викладених вище (при розгляді питання преюдиціальності згаданого рішення).

Окрім того, суд зазначає, що, навіть припустивши, що спірне майно, передане у власність відповідача, дійсно було державною власністю і держава намагалася повернути собі право власності на вказане майно, є не зрозумілим, чому держава чекала так довго, щоб повернути собі право власності на це майно.

Як вбачається з матеріалів справи, ФДМУ, РВ ФДМУ та Державному агентству рибного господарства України про той факт, що набуття права власності на спірне майно та реєстрація цього права належним чином органами державної влади відбулась у 2008-2009 роках і ця інформація була доступна у відповідних реєстрах. Іншими словами, держава знала (або повинна була знати) про стверджуванні неправомірні дії щодо її власності задовго до 2017 року, коли Прокурор уперше звернувся з позовом до суду для захисту прав держави.

ЄСПЛ у подібних справах правовідносинах встановлював, що саме органи державної влади (через наявні відповідні процедури) зобов`язані забезпечувати ефективний захист майнових інтересів держави (див., наприклад, рішення у справі "Гладишева проти Росії" від 06.12.2011 та рішення у справі "ПП "МАРКЕТТРАНС" проти України" від 25.12.2025).

Суд також зауважує, що, пояснюючи обґрунтування "суспільного інтересу" для втручання у майнові права відповідача, Прокурор навів лише загальне твердження про необхідність відновлення прав держави на спірне майно, при цьому Прокурор не навів належних доказів того, що державі було потрібне це майно з якоїсь конкретної та переконливої причини. Прокурор також не пояснив, як інтерес держави у володінні цим майном служив "суспільному інтересу".

Отже, суд зауважує, що відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 353 цього Кодексу.

Наведені норми Конвенції та ЦК України визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення особи права власності.

Водночас зазначені норми допускають можливість винятку з цього загального правила за умови, коли позбавлення права власності перебачено законом, здійснюється в інтересах суспільства (з мотивів суспільної необхідності) та є пропорційним (зокрема, передбачає компенсацію, відшкодування вартості майна).

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності.

Проте, Прокурором у цій справі не наведено належного та допустимого обґрунтування пропорційності втручання держави у мирне володіння відповідачем належним йому майном.

Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, судом також враховані висновки зроблені ВП ВС в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19 в яких було зазначено, що тлумачення змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України свідчить про те, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю. Такими наслідками є відновлення становища сторін, яке існувало до порушення (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином та відшкодування збитків, якщо їх завдано. Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнання судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами.

Проте, у позовній заяві Прокурор зазначаючи що відповідач придбав майно на підставі нікчемного договору, який за своєю природою є таким, що не створює жодних юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю (стаття 215 ЦКУ) діяв недоброчесно, таким чином, відповідач не мав права розраховувати на збереження отриманого майна, а також не отримує право на повернення сплачених коштів, оскільки це суперечить інтересам держави та суспільства.

Отже, Прокурор вважає, що вимога про повернення майна до державної власності є обґрунтованою, тоді як повернення коштів відповідачу не є необхідним, адже договір був укладений із порушенням законодавства, а дії відповідача не можна вважати добросовісними, а вимога про повернення коштів суперечить принципам справедливості, визначеним статтею 3 ЦК України.

Повернення майна до державної власності відповідає суспільним інтересам і принципам охорони державного майна. Застосування двосторонньої реституції в цьому випадку може призвести до безпідставного збагачення відповідача та порушення інтересів держави, що суперечить статті 236 ЦК України, яка встановлює, що реституція не може порушувати інтереси держави чи суспільства.

Оскільки судом у цій справі встановлена відсутність доказів на визнання договорів купівлі-продажу від 24.11.2008 нікчемними, Прокурором не доведена недоброчесна поведінка відповідача у спірних правовідносинах, суд вважає, що повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 08.10.2024 у справі № 911/549/21, від 24.09.2024 у справі № 910/3143/21, від 24.09.2024 у справі № 910/16130/23, від 17.09.2024 у справі № 922/1830/19.

При цьому судом також враховані висновки ВП ВС в постанові від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19, відповідно до яких вимога про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності в порядку, передбаченому статтею 216 ЦК України, не може розглядатися як санкція (покарання) лише для однієї із сторін правочину за допущене іншою стороною порушення.

Реституція спрямована на відновлення "status quo ante" у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац 2 частини 1 статті 216 ЦК України).

Отже, тлумачення статті 216 ЦК України дозволяє стверджувати про те, що Прокурор, заявляючи позовні вимоги про повернення майна на підставі нікчемності договорів купівлі-продажу, фактично заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію навіть у тому випадку, коли буквально Прокурор вимагає лише повернення йому майна, відчуженого за нікчемним правочином, оминаючи мовчанням питання про повернення відповідачу отриманого позивачем за таким правочином.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК України полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою кожну обставину, про яку стверджує сторона. Відповідну обставину треба доказувати так, щоби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (такий висновок наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18, Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (такі висновки наведено у постанові Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 904/1017/20).

Так, відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять у предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

17.10.2019 набув чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 №132-IX, яким внесено зміни до ГПК України, зокрема змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову "Вірогідність доказів", викладено її у новій редакції, та фактично впроваджено в господарський процес новий стандарт доказування "вірогідності доказів".

За статтею 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Щодо стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Верховний Суд неодноразово зазначав, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ГПК України, втрачає сенс (такі висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК України).

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 910/23713/16, від 14.11.2023 у справі № 904/2063/20, на які посилається прокурор у поданій касаційній скарзі.

Відповідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Враховуючи вище наведене, судом у цій справі були надані вичерпні обґрунтування своєї правової позиції, інші доводи та аргументи учасників справи не вплинули на висновки суду у цій справі.

Підсумовуючи вище наведене, беручи до уваги відсутність у матеріалах справи доказів нікчемності правочинів, які стали правовими підставами набуття відповідачем права приватної власності на спірні будівлю насосної станції з устаткуванням та гідроспоруди ставкового господарства Збур`ївського рибгоспу, не доведеність Прокурором в установленому процесуальним законом порядку віднесення спірного майна до захисних гідроспоруд, їх загальнодержавного значення та обмеженої оборотоздатності суд дійшов висновку, що у задоволені позову Прокурора слід відмовити повністю.

Відповідно до ст. 129 ГПК України, судові витрати по справі слід покласти на Херсонську обласну прокуратуру.

Керуючись ст.ст. 123, ст.ст. 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.У задоволені позову відмовити.

2. Судові витрати по справі № 923/1424/20 покласти на Херсонську обласну прокуратуру.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України.

Повний текст рішення складено 01.01.2026.

Суддя О.В. Цісельський