ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" грудня 2025 р. м. Київ Справа № 911/2934/25

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 85)

до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 6888184,46 грн., у тому числі - 3295854,24 грн. основної заборгованості за спожиту електроенергію, 1782175,79 грн. інфляційних втрат, 38206,44 грн. пені, 1771947,99 грн. 15% річних,

секретар судового засідання: Ліщук М.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Засядьвовк А.І.;

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (далі ДПЗД «Укрінтеренерго», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 , відповідач) про стягнення 6888184,46 грн., у тому числі - 3295854,24 грн. основної заборгованості за спожиту електроенергію, 1782175,79 грн. інфляційних втрат, 38206,44 грн. пені, 1771947,99 грн. 15% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем Закону України "Про ринок електричної енергії" та зобов`язань за договором. Так, всупереч п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України "Про ринок електричної енергії" та п. 5.10 договору, а також умов комерційної пропозиції № 5, що є додатком № 1 до договору, відповідач не виконав у повному обсязі свої зобов`язання зі сплати вартості отриманої електричної енергії, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 6888184,46 грн., у тому числі - 3295854,24 грн. основної заборгованості за спожиту електроенергію, 1782175,79 грн. інфляційних втрат, 38206,44 грн. пені, 1771947,99 грн. 15% річних, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.09.2025 р. вказану позовну заяву було залишено без руху, встановлено позивачу строк на усунення зазначених в ухвалі суду недоліків в частині доплати судового збору та зазначення вірної суми заборгованості за спожиту електроенергію, заявленої до стягнення в прохальній частині позовної заяви.

До Господарського суду Київської області через систему Електронний суд від представника ДПЗД «Укрінтеренерго» надійшло клопотання б/н від 19.09.2025 р. (вх. № 12914/25 від 19.09.2025 р.) про усунення недоліків позовної заяви, за яким позивач надав докази доплати судового збору та, на усунення технічної описки, просив вважати вірним розміром заявлених до стягнення позовних вимог вимоги про стягнення 6888184,46 грн. заборгованості, у тому числі - 3295854,24 грн. основної заборгованості за спожиту електроенергію, 1782175,79 грн. інфляційних втрат, 38206,44 грн. пені, 1771947,99 грн. 15% річних.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 07.10.2025 р. було відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 10.11.2025 р.

24.10.2025 р. до Господарського суду Київської області через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву б/н від 24.10.2025 р. (вх. № 14810/25 від 24.10.2025 р.), за змістом якого відповідач посилається на те, що позов було подано після спливу строку позовної давності, а також на недоведення позивачем факту належного вручення актів купівлі-продажу електроенергії до договору постачання електричної енергії постачальником "останньої надії", розрахунків, на форс-мажорні обставини у вигляді повномаштабного вторгнення РФ до України, які унеможливили своєчасне виконання зобов`язань відповідачем, на особливості бюджетного фінансування та на те, що вказані вище акти були складені позивачем в односторонньому порядку. Окрім цього, відповідачем у відзиві заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог позивача у даній справі.

29.10.2025 р. до Господарського суду Київської області через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву № 44/22-2103 від 29.10.2025 р. (вх. № 15044/25 від 29.10.2025 р.), за змістом якої позивач зазначає, що відповідач намагається уникнути відповідальності за невиконання умов договору, оскільки останнім не надано жодних доказів на спростування доводів та доказів позивача, зокрема, до справи не надано сертифікат, який би підтверджував наявність форс-мажорних обставин. Крім того, позивач зазначає, що відсутність у боржника коштів (бюджетних асигнувань) не звільняє його від обов`язку виконати зобов`язання. Щодо рахунків та актів, позивач зазначає, що їх було направлено відповідачу електронною поштою, що передбачено договором. Водночас, обсяги спожитої електроенергії містяться у відповідних звітах за точками обліку.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.11.2025 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.12.2025 р.

У судове засідання 08.12.2025 р. з`явився представник позивача, представник відповідача до суду не з`явився. Про час та дату судового засідання всі учасники процесу були повідомлені належно.

У судовому засіданні 08.12.2025 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Державне підприємство зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (надалі - постачальник) діє на підставі ліцензії на постачання електричної енергії споживачу, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 06.11.2018 р. № 1344, та виконує функції постачальника «останньої надії» у відповідності до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1023-р від 12.12.2018 р.

Згідно з ч. 11 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» має повідомити споживачу умови постачання, ціни на електричну енергію, а також про право споживача на вибір електропостачальника. Постачальник «останньої надії» зобов`язаний оприлюднити зазначену інформацію на своєму офіційному веб-сайті.

У зв`язку з наведеним, позивачем було розміщено на своєму офіційному веб-сайті договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 27.12.2018 р. (далі - договір), порядок приєднання до умов договору та комерційну пропозицію № 5 від 08.10.2021 р.

Зазначений договір про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 27.12.2018 р. є публічним договором приєднання споживача, що укладається сторонами, керуючись статтями 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України, шляхом приєднання споживача до цього договору на умовах, визначених Законом України «Про ринок електричної енергії» та Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 р. № 312 (далі - ПРРЕЕ), і є однаковим для всіх споживачів.

Згідно з п. 2.1 договору постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість спожитої (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору.

У відповідності до п. 2.2 договору обов`язковою умовою для постачання електричної енергії споживачу є наявність у споживача укладеного в установленому порядку з оператором системи договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, на підставі якого споживач набуває право отримувати послугу з розподілу електричної енергії.

Згідно з п. 5.1 договору споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої регулятором, згідно з комерційною пропозицією з постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», яка є додатком №1 до договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» від 27.12.2018 р.

Відповідно до п. 5.2 договору спосіб визначення ціни (тарифу) за електричну енергію зазначається в комерційній пропозиції постачальника.

Згідно з п. 5.10 договору оплата виставленого постачальником рахунка за цим договором має бути здійснена споживачем в терміни, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів з дати отримання споживачем цього рахунка або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного у комерційній пропозиції, прийнятій споживачем.

У свою чергу, згідно умов комерційної пропозиції № 5 від 08.10.2021 р. для постачання електричної енергії споживачам постачальником електричної енергії, що є додатком №1 до договору, визначено, що споживач сплачує 100% від орієнтовної вартості прогнозованого обсягу електричної енергії за розрахунковий період протягом 5 банківських (робочих) днів з моменту отримання споживачем рахунку.

Орієнтовна вартість розраховується шляхом множення прогнозованого обсягу споживання електричної енергії на ціну, за якою здійснюється постачання електричної енергії постачальником. Прогнозований обсяг споживання електричної енергії визначається на підставі даних, отриманих постачальником від оператора системи розподілу (передачі).

Остаточний розрахунок за спожиту електричну енергію в розрахунковому місяці здійснюється споживачем на підставі виставленого постачальником рахунку до 14-го (включно) числа місяця, наступного за розрахунковим, розмір якого визначається як різниця між вартістю купованої споживачем електричної енергії, зазначеної в акті купівлі-продажу, та сумарною оплатою споживачем за розрахунковий період з урахуванням ПДВ. Акт купівлі-продажу складається на підставі даних про фактичне споживання споживача, отриманих від оператора системи розподілу. У разі наявності зауважень до акту купівлі-продажу, споживач оформлює протокол розбіжностей, в якому вказує обсяг електричної енергії, по якому є розбіжності.

Згідно з п. 5.8 договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Згідно з п. 13.1 договору цей договір набирає чинності за фактом споживання електричної енергії у перший день, наступний за останнім днем постачання електричної енергії попереднім електропостачальником, за відсутності факту відключення, передбаченого Правилами роздрібного ринку електричної енергії, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 р. № 312, та діє до повного їх здійснення, а в частині постачання електричної енергії його дія не може перевищувати 90 календарних днів.

Дана норма кореспондується з умовами, що зазначені в додатку № 1 до договору, з огляду на що договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Вищезазначені умови договору кореспондуються з нормами Закону України «Про ринок електричної енергії» та ПРРЕЕ.

На виконання умов договору позивачем було здійснено постачання відповідачу електричної енергії в загальному обсязі 556057,0 кВт*годин, що підтверджується наявним у матеріалах справи звітом щодо фактичного (звітного) корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) споживачів постачальника «останньої надії» ДПДЗ «Укрінтеренерго», які приєднані до електричних мереж або відносяться до території ліцензованої діяльності операторів системи розподілу (передачі) ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ РЕГІОНАЛЬНІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ».

Позивачем було складено акти купівлі-продажу електроенергії до договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії» між ДПЗД «Укрінтеренерго» та Військовою частиною НОМЕР_1 за листопад 2021 р. № 016374, за грудень 2021 р. № 017022, за січень 2022 р. № 018912, за лютий 2022 р. № 023119, копії яких наявні в матеріалах справи.

Як слідує з позову, на підставі зазначених актів купівлі-продажу електроенергії позивачем було виставлено відповідачу рахунки за спожиту електричну енергію за листопад № 64/09/О11/23764 від 13.12.2021 р., за грудень № 64/09/О12/24462 від 12.01.2022 р., за січень № 64/09/О01/26388 від 16.02.2022 р., за лютий № 64/09/О02/30604 від 25.04.2022 р. на загальну суму 3295854,24 грн., які були направлені на електронну адресу відповідача.

Також з матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача з вимогою № 44/11-002793 від 20.06.2022 р. про сплату боргу за спожиту електроенергію та штрафних санкцій.

З огляду на несплату споживачем заборгованості за поставлену електроенергію позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені у даній справі позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

У відповідності до п. 67 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про ринок електричної енергії» ринок електричної енергії - система відносин, що виникають між учасниками ринку під час здійснення купівлі-продажу електричної енергії та/або допоміжних послуг, передачі та розподілу, постачання електричної енергії споживачам.

Згідно з ч. 1 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» надає послуги з постачання електричної енергії споживачам у разі: 1) банкрутства, ліквідації попереднього електропостачальника; 2) завершення строку дії ліцензії, зупинення або анулювання ліцензії з постачання електричної енергії споживачам попереднього електропостачальника; 3) невиконання або неналежного виконання електропостачальником правил ринку, правил ринку "на добу наперед" та внутрішньодобового ринку, що унеможливило постачання електричної енергії споживачам; 4) необрання споживачем електропостачальника, зокрема після розірвання договору з попереднім електропостачальником; 5) в інших випадках, передбачених правилами роздрібного ринку.

У відповідності до ч. 6 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії у порядку, визначеному правилами роздрібного ринку, на умовах типового договору постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», що затверджується регулятором, та є публічним договором приєднання. Постачальник «останньої надії»» оприлюднює відповідний договір на своєму офіційному веб-сайті.

Відповідно до ч. 8 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу.

Аналогічна норма міститься в приписах п. 3.4.4 ПРРЕЕ, згідно якого постачальник «останньої надії» здійснює постачання з моменту припинення постачання електричної енергії попереднім електропостачальником. Договір постачання електричної енергії між постачальником «останньої надії» і споживачем вважається укладеним з початку фактичного постачання електричної енергії такому споживачу. Постачальник «останньої надії» постачає електричну енергію споживачу протягом строку, який не може перевищувати 90 днів. Після завершення зазначеного строку постачальник «останньої надії» припиняє електропостачання споживачу.

Згідно з п. 1.2.9 ПРРЕЕ постачальник «останньої надії» здійснює постачання електричної енергії на підставі договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», зміст якого визначається постачальником «останньої надії» на основі типового договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії», є публічним договором приєднання та вважається укладеним у визначених законодавством України та цими Правилами випадках, у разі настання яких споживач безакцептно приймає умови договору про постачання електричної енергії постачальником «останньої надії».

Також, згідно з ч. 5 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» постачальник «останньої надії» зобов`язаний постачати електричну енергію споживачам за ціною, що формується ним відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, та включає, зокрема, ціну купівлі електричної енергії на ринку електричної енергії, ціну (тариф) на послуги постачальника "останньої надії", ціни (тарифи) на послуги оператора системи передачі та оператора системи розподілу відповідно до укладених договорів про надання відповідних послуг. Аналогічна норма міститься в п. 1.2.6 та п. 3.4.3 ПРРЕЕ.

Разом з тим, згідно приписів п. 1.1.1 ПРРЕЕ учасниками роздрібного ринку електричної енергії є, зокрема, електропостачальники, оператор системи передачі, оператори систем розподілу, у тому числі оператори малих систем розподілу, споживачі.

У відповідності до п. 10 постанови № 312 від 14.03.2018 р. "Про затвердження Правил роздрібного ринку електричної енергії", до запуску електронної платформи Датахаб адміністратора комерційного обліку функції адміністратора комерційного обліку на роздрібному ринку електричної енергії, у тому числі адміністрування процедури зміни постачальника електричної енергії у межах території ліцензованої діяльності, виконує відповідний оператор системи розподілу.

Згідно приписів п. 1.1.1 ПРЕЕЕ оператор системи - оператор системи розподілу або оператор системи передачі, у випадках коли до його мереж приєднані електроустановки споживачів електричної енергії та/або об`єкти розподіленої генерації.

У відповідності до п. 1.2.3 ПРРЕЕ оператор системи розподілу в межах території здійснення ліцензованої діяльності забезпечує розподіл електричної енергії власними мережами та технологічними електричними мережами інших власників, які не виконують функції оператора системи розподілу, згідно з умовами ліцензії або відповідно до законодавства.

В свою чергу, пп. 29 п. 2.2 Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії, що затверджені Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 27.12.2017 р. № 1470, встановлено, що при провадженні ліцензованої діяльності ліцензіат повинен, зокрема, надавати учасникам ринку інформацію, необхідну для виконання ними функцій на ринку, в обсягах та порядку, визначених правилами ринку, кодексом системи передачі, кодексом систем розподілу, кодексом комерційного обліку та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють функціонування ринку електричної енергії.

З огляду на викладене, позивач як постачальник електричної енергії, що визнаний постачальником «останньої надії», отримує інформацію про обсяг розподіленої електричної енергії від операторів системи розподілу, зокрема, від ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ РЕГІОНАЛЬНІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», на підставі якої визначає обсяг спожитої електричної енергії кожним споживачем.

Згідно звіту щодо фактичного (звітного) корисного відпуску електричної енергії за точками комерційного обліку (площадками вимірювання) споживачів позивача, які приєднані до електричних мереж або відносяться до території ліцензованої діяльності операторів системи розподілу за період з листопада 2021 року по лютий 2022 року, позивачем здійснено постачання електричної енергії відповідачу в загальному обсязі 556057,0 кВт*годин.

На підставі отриманих даних про фактичне споживання електричної енергії позивачем було складено відповідні акти купівлі-продажу електроенергії та виставлено відповідачеві рахунки.

Факт споживання електричної енергії відповідачем не заперечувався. Водночас, відповідач заперечував факт отримання ним рахунків.

Вказані заперечення відхиляються судом при вирішенні даного спору з огляду на таке.

У даному випадку не отримання актів та/або рахунків не звільняє відповідача від виконання своїх зобов`язань за договором у встановлений строк.

Суд звертає увагу на те, що положення п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 р. № 312, визначають, що рахунок за спожиту електричну енергію оплачується: протягом 5 робочих днів від дня отримання рахунка непобутовим споживачем; в інший термін, передбачений договором, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду.

Тобто відповідач мав сплатити спожиту електричну енергію у строк протягом 5 банківських днів від дня отримання рахунка, але не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду, при цьому договором передбачено, що розрахунковим періодом є календарний місяць.

При цьому, відсутність у відповідача документів, зокрема, актів та рахунків, не звільняє від обов`язку здійснити розрахунок за спожиту електричну енергію у відповідності до п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії не пізніше 20 календарного дня після закінчення розрахункового періоду, враховуючи, що дані щодо обсягу спожитої електричної енергії відповідач міг отримати від оператора системи розподілу електричної енергії чи з засобів обліку електричної енергії.

За вказаних обставин, посилання відповідача на неотримання рахунків є необґрунтованими та такими, що не відповідають положенням п. 4.12 Правил роздрібного ринку електричної енергії.

З матеріалів справи слідує, що на виконання взятих на себе договірних зобов`язань позивач здійснив постачання електричної енергії відповідачу, що, в свою чергу, у відповідності до п. 13.1 договору та ч. 8 ст. 64 Закону України «Про ринок електричної енергії» є свідченням того, що договір був укладений.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

За приписами ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 628 Цивільного кодексу зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом. Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Положення ч. 1 ст. 634 ЦК України передбачають, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ст. 275 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Дослідивши подані учасниками справи докази, суд встановив, що договір про постання електричної енергії постачальником «останньої надії» в судовому порядку не оспорений та не визнаний недійсним, а отже, в силу вимог ст.ст. 204, 629 ЦК України цей правочин є правомірним та обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 Закону України «Про ринок електричної енергії» електропостачальник має право на своєчасне та в повному обсязі отримання коштів за продану електричну енергію та послуги з постачання електричної енергії відповідно до укладених договорів.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 58 Закону України «Про ринок електричної енергії» споживач зобов`язаний сплачувати за електричну енергію та надані йому послуги відповідно до укладених договорів.

Поряд з цим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).

Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що відповідач, не оплативши вартість спожитої електричної енергії за розрахунковий період (листопад 2021 року лютий 2022 року), порушив взяте на себе зобов`язання та під час судового розгляду не довів зворотного, доводів позивача не спростував, доказів відсутності заборгованості не надав.

Як зазначалось вище, позивач звертався до відповідача з вимогою щодо сплати заборгованості споживача за постачання електричної енергії.

Вимога позивача була залишена відповідачем без задоволення. Доказів сплати заборгованості за поставлену електричну енергію відповідачем суду не надано.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо задоволення позовної вимоги про стягнення 3295854,24 грн. основного боргу, яка є доведеною, обгрунтованою та не спростованою відповідачем, у повному обсязі.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, позивач також просив суд стягнути з відповідача 38206,44 грн. пені, нарахованої за період з 22.12.2021 р. по 23.02.2022 р. на суму боргу в розмірі 549520,82 грн. та за період з 25.01.2022 р. по 23.02.2022 р. на суму боргу в розмірі 1206865,94 грн.

Слід зазначити, що порушенням зобов`язання відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 216 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до вимог ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 6.1 договору за внесення передбачених умовами договору платежів з порушенням термінів, визначених даною комерційною пропозицією, постачальник має право нарахувати споживачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу, враховуючи день фактичної оплати. Споживач зобов?язується сплатити пеню на підставі рахунку та/або вимоги (претензії) постачальника. Нарахування пені та інших видів відповідальності, що визначені законом та цим договором (15 % річних, інфляція) за невиконання грошового зобов?язання на підставі отриманого споживачем рахунку, починається на наступний день після закінчення терміну, встановленого договором на оплату рахунку.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку пені у розмірі 38206,44 грн., який, за висновком суду, є арифметично вірним та обґрунтованим.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 1782175,79 грн. інфляційних втрат та 1771947,99 грн. 15% річних, нарахованих за період з 22.12.2021 р. по 11.09.2025 р. на суму боргу в розмірі 549520,82 грн., з 25.01.2022 р. по 11.09.2025 р. на суму боргу в розмірі 1206865,94 грн., з 01.03.2022 р. по 11.09.2025 р. на суму боргу в розмірі 1220910,34 грн., з 03.05.2022 р. по 11.09.2025 р. на суму боргу в розмірі 318557,14 грн., згідно з наданими позивачем розрахунками.

За умовами ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 7.4 комерційної пропозиції № 5 споживач, який прострочив виконання грошового зобов?язання з оплати електроенергії, на вимогу постачальника зобов?язаний, крім оплати штрафних санкцій та збитків, сплатити суму боргу за електроенергію з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення зобов?язання, а також п?ятнадцять процентів річних від простроченої суми невиконаного або неналежним чином виконаного зобов`язання.

Судом перевірено правильність наданого позивачем розрахунку 15% річних у розмірі 1771947,99 грн., який, за висновком суду, є арифметично вірним та обґрунтованим, у зв`язку з чим вимога про стягнення 15% річних є обгрунтованою і такою, що підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі.

Розмір інфляційних втрат, визначений позивачем, становить 1782175,79 грн., нарахованих на заборгованість відповідача, також є обґрунтованим та арифметично вірним, і, відповідно, інфляційні втрати підлягають стягненню з відповідача в заявленому позивачем розмірі.

Враховуючи все вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо твердження відповідача стосовно того, що порушення зобов`язання з оплати за спожиту електроенергію є наслідком настання форс-мажорних обставин, слід зазначити таке.

За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (частина перша статті 617 Цивільного кодексу України).

Згідно з нормами статті 218 Господарського кодексу України (чинного на час виникнення спірних правовідносин) у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (пункт 38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 р. у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні").

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (постанови Верховного Суду від 16.07.2019 р. у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 р. у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 р. у справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 р. у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 р. у справі № 910/15264/21).

У постанові від 16.07.2019 р. у справі № 917/1053/18 Верховний Суд зазначив, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

У постанові від 25.01.2022 р. у справі № 904/3886/21 Верховний Суд щодо застосування статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" зазначив, що:

- ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності;

- форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом;

- наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами відповідно до статей 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Відповідно до абзаца 3 частини третьої статті 14 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" торгово-промислова палата засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з частиною першою статті 14-1 Закону "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Отже, підтвердженням існування форс-мажорних обставин є відповідний сертифікат Торгово-промислової палати України чи уповноваженої нею регіональної ТПП.

Поряд з цим, у постанові від 23.03.2023 р. у справі № 920/505/22 Верховний Суд зазначив, що судам необхідно встановити, зокрема, чи дотримався відповідач порядку повідомлення позивача про існування форс-мажорних обставин, а також встановити наслідки такого повідомлення/неповідомлення; у випадку встановлення несвоєчасного повідомлення/неповідомлення з`ясувати чи існували об`єктивні перешкоди щодо здійснення такого повідомлення та чи були вони безпосереднім наслідком дії форс-мажорних обставин.

Обгрунтовуючи наявність підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання з оплати спожитої електроенергії відповідач посилався, зокрема, на воєнні дії, які відбуваються в Україні.

Як зазначалося вище, що ч. 1 ст. 617 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тобто, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою лише для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, а не від виконання самого зобов`язання.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем не надано відповідного сертифікату Торгово-промислової палати України, який би засвідчив форс-мажорні обставини саме з приводу спірних правовідносин, та не доведено іншими доказами неможливості відповідачем зобов`язання зі сплати вартості спожитої електроенергії внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України, підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання у даному випадку є відсутніми.

Щодо посилання відповідача у відзиві на те, що Військова частина НОМЕР_1 є бюджетною установою, не здійснює підприємницької діяльності, не має на меті отримання прибутку та не володіє власними обіговими коштами, тому розрахунки з постачальниками проводяться виключно в межах затверджених бюджетних асигнувань та після отримання відповідного фінансування від вищих органів військового управління, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Сама по собі відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення відповідача, як боржника, від виконання зобов`язання (постанови Верховного Суду від 27.03.2018 р. у справах № 925/246/17 та № 925/974/17, постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 р. у справі № 12-46гс18).

Крім цього, Європейський суд з прав людини у справі "Бакалов проти України" та у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Таким чином, відповідач не може бути звільнений від виконання зобов`язання та відповідальності за порушення зобов`язання через відсутність бюджетних асигнувань.

Щодо застосування у даній справі строків позовної давності, про яке було заявлено відповідачем, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно зі ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.01.2020 р. у справі № 924/774/18, від 07.04.2021 р. у справі № 911/2669/19, від 13.10.2021 р. у справі № 914/687/20.

Як зазначає відповідач, строк позовної давності для стягнення заборгованості за спожиту електроенергію сплинув, оскільки її було спожито у період з листопада 2021 р. по лютий 2022 р., а позивач звернувся до суду з даним позовом лише у вересні 2025 року.

Суд відхиляє вказані доводи відповідача, оскільки згідно з п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258 цього Кодексу, продовжувалися на строк дії такого карантину.

Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 211 від 11.03.2020 р. "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" із змінами і доповненнями, якою встановлено з 12.03.2020 р. на усій території України карантин.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 р. № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 р.

Поряд з цим, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введенного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 р. № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Перебіг строків позовної давності поновився 04 вересня 2025 р. у зв`язку з набранням чинності Закону України № 4434-IX від 14.05.2025 р. "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності".

З огляду на викладене, строк позовної давності щодо позовних вимог у даній справі позивачем не пропущено.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 р. у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах Трофимчук проти України, Серявін та інші проти України обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів сторін досліджена судом і наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову не спростовує.

Судові витрати зі сплати судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_2 ) на користь Державного підприємства зовнішньоекономічної діяльності «Укрінтеренерго» (04080, м. Київ, вул. Кирилівська, буд. 85, код 19480 (три мільйони двісті дев`яносто п`ять тисяч вісімсот п`ятдесят чотири) грн. 24 коп. заборгованості, 1771947 (один мільйон сімсот сімдесят одну тисячу дев`ятсот сорок сім) грн. 99 коп. 15 % річних, 38206 (тридцять вісім тисяч двісті шість) грн. 44 коп. пені, 1782175 (один мільйон сімсот вісімдесят дві тисячі сто сімдесят п`ять) грн. 79 коп. інфляційних втрат, 82658 (вісімдесят дві тисячі шістсот п`ятдесят вісім) грн. 19 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 14.01.2026 р.

Суддя В.М. Бабкіна