ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2025 Справа № 917/1865/25

за позовною заявою Заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, м. Полтава, вул. Антона Грицая, 1, 36000 в інтересах держави в особі Полтавською міська рада, м. Полтава, вул. Соборності, 36, 36000

до Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО», м. Полтава, вул. Соборності, 37-Л, 36000

про визнання права власності

Суддя Кльопов І.Г.

Секретар Назаренко Я.А.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Обставини справи: Заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Полтавською міська рада звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» про визнання права власності за Полтавською міською територіальною громадою в особі Полтавської міської ради на нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080) вартістю 2 710 315,98 грн.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 06.10.2025 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 04.11.2025.

27.10.2025 за вхід. № 13733 від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

03.11.2025 за вхід. № 14041 від Полтавської окружної прокуратури Полтавської області надійшла відповідь на відзив. Прокурор позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

06.11.2025 за вхід. № 14249 від відповідача повторно надійшов відзив на позов.

Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

25.11.2025 за вхід. № 15108 від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив прокурора.

25.11.2025 за вхід. № 15146 від відповідача надійшло клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи.

02.12.2025 за вхід. № 15509 від Полтавської окружної прокуратури Полтавської області надійшли заперечення на клопотання про призначення експертизи.

Приймаючи до уваги положення чинного законодавства, а також доводи наведені відповідачем в обґрунтування поданого клопотання, господарський суд Полтавської області дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даного клопотання.

03.12.2025 за вхід. № 15587 від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 04.12.2025 суд ухвалив закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 23.12.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини іршення.

Розглянувши матеріали справи суд встановив.

Під час встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором суд керуючись нормами національного законодавства.

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом.

У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом.

З цього приводу у Рішенні від 5 червня 2019 р. № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Важливо звернути увагу на те, що на сьогодні вже дещо застарілим є Рішення Конституційного Суду України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99. У п.п. 3 та 4 мотивувальної частини цього Рішення зазначено, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин; в основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо; інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій; із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Це Рішення єдиного органу конституційної юрисдикції об`єктивно не враховує зміни, що були внесені до Конституції України та положення нового Закону України «Про прокуратуру»; крім того, воно було винесено у контексті офіційного тлумачення саме Арбітражного процесуального кодексу України, який уже втратив чинність.

У Законі України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях. Таке представництво відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону здійснюється лише у випадках порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо: 1) захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, 2) відсутній компетентний орган.

Згідно з ч. 4 ст. 23 цього Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень.

Важливо, що абз. 3 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлює обмеження на представництво прокурором інтересів держави у суді в окремих видах правовідносин. Зокрема, не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань.

При цьому ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що право подання позовної заяви, апеляційної чи касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом надано Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури. Встановлено також, що повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством, тобто закріплений пріоритет положень відповідних процесуальних кодексів.

Порядок організації діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді визначений, зокрема, наказом Генерального прокурора України «Про організацію діяльності прокурорів щодо представництва інтересів держави в суді та при виконанні судових рішень» від 21.09.2018 № 186, який визначає джерела інформації, з яких прокурор встановлює необхідність здійснення представництва, форми такого представництва, порядок організації роботи прокурора щодо подання позовних заяв, апеляційних чи касаційних скарг.

Таким чином, законодавством України закріплене право прокурора звертатися з позовом до суду, однак підстави та умови такого звернення чітко регламентовані та не можуть тлумачитись розширено, оскільки у протилежному випадку це суперечитиме, серед іншого, конституційним принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та принципу змагальності сторін (ч. 2 ст. 129 Основного Закону України).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 7 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, здійснюючи тлумачення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у системному зв`язку з положеннями процесуального законодавства, зазначила, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

При цьому Велика Палата Верховного Суду (ВП ВС) у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц конкретизувала вищенаведені висновки Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, вказавши на необхідність у кожному конкретному випадку перевіряти: 1) доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів у спосіб, який обрав прокурор та 2) доводи прокурора з приводу відсутності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави.

На сьогодні у контексті проведеного дослідження надважливим є вивчення та узагальнення саме практики Верховного Суду як суду права.

Приміром, у справі № 183/1617/16, звертаючись із позовом до суду, прокурор у позовній заяві вказував, що орган, який уповноважений на здійснення функцій захисту у спірних правовідносинах, не вживав заходів для скасування оскарженого рішення, визнання недійсним державного акта та повернення земельної ділянки. На підтвердження зазначених обставин прокурор долучив письмові докази, а саме листування з уповноваженим державним органом. Дослідивши ці докази, ВП ВС у постанові від 14 листопада 2018 року дійшла до висновку про наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави за даних обставин.

В іншій справі № 587/430/16-ц прокурор заявив позов до ГУ Держгеокадастру у Сумській області та у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів у спірних правовідносинах (навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, з погляду позивача, полягає порушення цих інтересів (навів підстави позову). Разом з тим, суди першої й апеляційної інстанцій вказали на помилковість доводів прокурора та залишили позов без розгляду. ВП ВС у постанова від 26 червня 2019 року з цього приводу зазначила, що процесуальне законодавство вимагає вказувати у позовній заяві докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог (на підтвердження обставин, якими обґрунтовані ці вимоги). Незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, як і неподання прокурором доказів відсутності органів влади, які мають повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, не є підставою для залишення позову без розгляду, як помилково вважали суди у цій справі. На цій підставі рішення судів попередніх інстанцій були скасовані з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У справі № 698/119/18, звертаючись до суду з позовом, прокурор вказав, що є позивачем, оскільки ГУ Держгеокадастру у Черкаській області це один зі співвідповідачів, наказ якого оскаржується через недотримання вимог законодавства стосовно передачі земельної ділянки в користування для ведення фермерського господарства. Цим прокурор обґрунтовував відсутність органу, уповноваженого державою здійснювати функції захисту її інтересів саме у спірних правовідносинах, тобто, навів підставу для представництва інтересів держави. У постанові від 15 січня 2020 року ВП ВС дійшла до висновку про те, що прокурор підтвердив підстави для представництва інтересів держави у цій справі та звернувся до суду як самостійний позивач, та визнала у зв`язку з цим помилковим висновок суду першої інстанції, який не спростував суд апеляційної інстанції, про неможливість захисту прокурором інтересів держави за вимогами, які заявив прокурор.

У постанові від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 ВП ВС, вирішуючи питання про наявність підстав для представництва інтересів держави прокурором у суді, звернула увагу на те, що якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Тобто, суд самостійно перевіряє, чи справді відсутній орган, що мав би для захисту інтересів держави звернутися до суду з таким позовом як заявив прокурор. Процедура, передбачена ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. ВП ВС також зазначила, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві, і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Важливо також те, що на сьогодні відповідно до ухвали від 7 листопада 2019 року у справі № 912/2385/18 ВП ВС вирішує виключну правову проблему щодо того, чи зобов`язаний прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі, окрім обґрунтування сутності порушень інтересів держави та необхідності їх захисту, обґрунтовувати також визначені законом підстави для звернення до суду. Як зазначено у згадуваній ухвалі, відсутність єдиної правозастосовчої практики у питаннях механізму реалізації прокурором права подавати позови до суду в інтересах держави може становити порушення принципу юридичної визначеності, який є складовою конституційного принципу верховенства права, що вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності.

У справі № 903/129/18 на підтвердження неналежного виконання покладених законом та умовами договору оренди повноважень з боку сільської ради прокурор зазначав, що рада самостійно зверталась до суду з позовом про повернення спірної земельної ділянки, однак суд позовну заяву повернув позивачу у зв`язку з несплатою судового збору; при цьому у подальшому орган місцевого самоврядування не вживав заходів щодо повернення земельної ділянки. ВП ВС у постанові від 15 жовтня 2019 року зазначила, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи сільської ради про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом.

Разом з тим, у практиці Верховного Суду є непоодинокі випадки визнання необґрунтованими доводів прокурора щодо наявності у нього права на звернення до суду з метою захисту інтересів держави.

У справі № 822/1169/17 Верховний Суд ухвалою від 19 липня 2018 року відмовив у прийнятті касаційної скарги заступника прокурора, мотивуючи відмову тим, що скаржником не обґрунтовано підстави звернення до суду від імені суб"єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, з наданням належних доказів, які би підтверджували встановлення прокурором наявності підстав для представництва у відповідності до ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Прокурор вказував на незаконність передачі у власність позивачу-фізичній особі земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населених пунктів, однак не обґрунтував необхідність звернення з цим позовом саме прокурором, не вказав на наявність підстав такого звернення.

У постанові від 3 грудня 2019 року у справі № 810/3164/18 Верховний Суд залишив касаційну скаргу прокурора без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви без розгляду без змін, дійшовши до висновку про те, що у спірних правовідносинах органом, уповноваженим на забезпечення заходів авіаційної безпеки є Державна авіаційна служба України, відтак, прокурор за даних обставин не набув право на звернення до адміністративного суду з цим позовом.

У цій справі суд звернув увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор; щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінюючи в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно; у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд перевірити, причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Отже, дослідивши матеріли справи, суд прийшов до висновку, що прокурор має обґрунтувати наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, шляхом зазначення та доведення відсутності органу, уповноваженого здійснювати захист інтересів держави у відповідній сфері, або неналежного виконання таким органом своїх повноважень, є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду в інтересах держави, що в межах даної справи зроблено не було.

В позовній заяві прокурор зазначає, що біржова угода №62 між ПНВП «Енергомаш» () в особі директора Горбенко Сергія Вікторовича (Продавець) та ПП «Скайнет» () в особі директора Матвєєва Сергія Івановича (Покупець) укладена 18.02.2002 р., в самій біржовій угоді маються посилання на норми Цивільного та Сімейного кодексу, яких в 2002 році не було, окрім цього маються невідповідності щодо директора біржі, що в сукупності, на думку позивача призводить до нікчемності набуття права власності на нежитлове приміщення 1967 року побудови площею 297,8 кв.м., розташоване за адресою м. Полтава, вул. Жовтнева 37-л. ( в подальшому Соборності).

Позивач також посилається, як на підставу своїх правових вимог на не оформлення права користування на земельну ділянку на якій розміщено нежитлову будівлю, що є підставою для визнання право власності на спірний об`єкт як на об`єкт самочинного будівництва за Полтавською міською радою.

Відповідач заперечує щодо позовних вимог прокуратури, вважає, що нежитлове приміщення набуто правомірно, окрім того об`єкт побудований у 1967 році, у звязку з чим об`єкт не може бути самочинним будівництвом, біржова угода укладена правомірно, в 2006 році, а позивач, як суміжний землекористувач чинить перепони, щодо належного оформлення права користування земельною ділянкою

Судом встановлено, що 18.02.2006 було укладено біржову угоду, між ПНВП «Енергомаш» () в особі директора Горбенко Сергія Вікторовича (Продавець) та ПП «Скайнет» () в особі директора Матвєєва Сергія Івановича (Покупець).

Відповідно до біржової угоди від 18.02.2006 Продавець передав Покупцю майно: нежитлове приміщення 1967 року побудови площею 297,8 кв.м., розташоване за адресою м. Полтава, вул. Жовтнева 37-л. (в подальшому перейменована Соборності)

12.10.2022 Державним реєстратором на нерухоме майно виконавчого комітету Решетилівської міської ради Крамар Вікторією Вікторівною на підставі біржової угоди від 18.02.2006 р. прийнято рішення про державну реєстрацію об`єкту нерухомого майна (реєстраційний номер 080; номер відомостей про речове право 48121479), а саме: нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м., розташовану за адресою: м. Полтава, вул. Жовтнева 37-л, а також внесені відомості про право приватної власності на нерухоме майно за Приватним підприємством «СКАЙНЕТ» ().

Відповідно до Акту приймання-передачі майна ПП «СКАЙНЕТ» серія та номер 1125, 1126 від 20.12.2022, виданий Приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гофман Е.Л. Згідно вказаного акту приймання-передачі, ПП «СКАЙНЕТ» передало, а Хникін O.С. прийняв виплату частки в статутному капіталі підприємства майном, а саме нежитловою будівлею А-1, загальною площею 297,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л. 20.12.2022 державним реєстратором Виконавчого комітету Коломацької сільської ради Маляр Тетяною Миколаївною здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л за Хникіним Сергієм Олексійовичем (номер відомостей про речове право 48799963).

Відповідно до Акту приймання-передачі майна, серія та номер: 358, 359,360 виданий 17.05.2023, видавник: приватний нотаріус Гетало О.М., Хникін С.О. та Хникіна Ю.О. передали, а ТОВ «ЦЕНТРБУДІНВЕСТ КО» в особі директора Петрова Дмитра Владиславовича прийняв у приватну власність нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л. 18.05.2023 державним реєстратором Виконавчого комітету Оржицької селищної ради Маньківською Ганною Олегівною здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л за Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» (номер відомостей про речове право 50383043). Отже, ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» набув права власності на об`єкт нерухомого майна нежитлову будівлю А-1, загальною площею 297,8 кв.м., що розташована за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л лише у 2023 році на підставі акту приймання-передачі. Об`єкт нерухомого майна нежитлова будівля А-1, загальною площею 297,8 кв.м., за адресою: м. Полтава, вул. Соборності, 37-л розташована на земельній ділянці площею 0,2234 га, що належить до земель комунальної форми власності Полтавської міської територіальної громади.

05.03.2025 Управління з питання містобудування та архітектури Виконавчого комітету Полтавської міської ради видало ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» технічне завдання №008 для розробки проекту розподілу території земельних ділянок для обслуговування нежитлових будівель за адресами Соборності, 37-л.

В подальшому ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО», як добросовісний набувач та власник нежитлової будівлі А-1 297,8 кв.м., що знаходиться за адресою м. Полтава, вул. Соборності, 37-л, та розміщується на земельній ділянці площею 0,2234 га звернувся до ТОВ «Фірма «Архімісто» щодо виготовлення проекту розподілу території з метою визначення меж земельної ділянки для обслуговування нежитлової будівлі.

10.07.2025 року ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» направив суміжному землекористувачу Полтавській обласній прокуратурі цінний лист з вкладеним описом щодо погодження проекту розподілу території земельних ділянок для обслуговування нежитлових будівель за адресою Соборності, 37-л., в міст Полтава, опис про направлення цінного листа від 10.07.2025 р, квитанція від 0.07.2025 р. про направлення цінного листа суміжному землекористувачу та повідомленням про направлення.

11.07.2025 цінний лист від 10.07.2025 року отримано уповноваженою особою Полтавської обласної прокуратури Старіхова, відповіді та погодження суміжних меж прокуратурою надано не було.

При прийнятті рішення судом враховано наступне.

Статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» передбачено, що «Біржовою операцією визнається угода, яка відповідає вимогам: а) якщо вона є купівлею-продажем, поставкою чи обміном товарів, допущених до обігу на біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі або брокери, що діють за дорученням клієнтів; в) якщо вона зареєстрована на біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.» Таким чином, реєстрація угоди на біржі була законодавчо визначеною формою фіксації волевиявлення сторін і визнавалася належною підставою для виникнення зобов`язань між сторонами.

Статтею 10 Закону України «Про товарну біржу», на час виникнення спірних правовідносин було, передбачено звільнення від нотаріального посвідчення, що відповідало тодішній практиці товарного обігу, оскільки біржові торги вимагали оперативності, а реєстрація на біржі забезпечувала публічність та контроль.

Згідно статті 15 Закону України «Про товарну біржу», сам факт реєстрації на біржі означає, що угода пройшла процедуру біржової перевірки (ідентифікації сторін, підтвердження наявності предмета угоди, фіксації ціни та істотних умов). Це надає їй статусу належного правочину. Судова практика підтверджує, що реєстрація на біржі є належним способом фіксації волі сторін, а помилки у формальних реквізитах (на кшталт відсутності нотаріального посвідчення, якщо того не вимагав закон) не впливають на дійсність правочину, за умови що він відповідає чинному на момент законодавству, предметом біржової операції є товари, допущені до обігу на біржі, а також майнові комплекси, об`єкти незавершеного будівництва, окремі приміщення чи споруди, якщо біржа передбачила це у власних правилах торгів (правила біржі як внутрішній акт, ст. 10 Закону).

Суд критично ставиться, до посилань позивача, щодо укладення біржової угоди в 2002 році, оскільки відповідач надав до суду довідку від 17.11.2025 року №04.11.2025 за підписом Центральної універсальної біржі, що біржова угода №62, між ПНВП «Енергомаш» та ПП «Скайнет» укладено 18.02.2006 року.

Згідно практики Верховного Суду щодо дійсності біржових угод Постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду ВС від 25.03.2024 у справі № 336/6023/20: Суд наголосив, що дійсність правочину оцінюється за законодавством, чинним на момент укладення, а не за нормами, ухваленими пізніше. «Договори щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в письмовій формі та не підлягають нотаріальному посвідченню» .

Відповідно до Постанови Касаційного цивільного суду ВС від 07.07.2021 р. у справі № 2-2910/11: Суд підтвердив дійсність біржового договору купівлі-продажу нерухомості, укладеного на товарній біржі, вказавши, що зміст угоди та фактичне виконання сторонами договору є визначальними для оцінки її правомірності, а не спосіб формальної фіксації. Угода визнана дійсною за Законом «Про товарну біржу», з визнанням права власності. Постанова Касаційного господарського суду ВС від 14.03.2018 р. у справі № 302/27/17: Суд наголосив, що формальні недоліки реквізитів чи оформлення договору (зокрема, неточності в реквізитах сторін, відсутність окремих атрибутів) не є самостійною підставою для недійсності правочину, якщо дотримано суті волевиявлення сторін. Позиція Верховного Суду (огляди практики за 2023 2024 рр.): Технічні неточності, описки, несуттєві розбіжності або неправильні посилання на законодавство не тягнуть автоматичної недійсності правочину, якщо не доведено дефекту волі, протиправності змісту або порушення істотних умов (наприклад, огляд практики КАС ВС від травня 2022 року щодо несуттєвих відмінностей, що не змінюють зміст зобов`язань).

Суд вважає, що біржова угода укладена на підставі спеціального закону, зареєстрована біржею у встановленому порядку; містить усі істотні умови (предмет, ціну, сторони, волевиявлення); відповідає змісту і вимогам законодавства, чинного на момент укладення; не потребувала нотаріального посвідчення згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу».

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ГПК України).

Кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді (статті 15, 16 ЦК України). Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є правомірним та ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Застосований судом спосіб захисту має бути правомірним - таким, що відповідає правовій природі відносин, що виникли між сторонами спору, тобто відповідати праву; тоді як ефективність характеризує спосіб захисту відповідно до критерію його дієвості у відновленні порушеного права та інтересу.

Згідно із частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Дослідивши обставини та матеріли справи, суд вважає, що нежитлове приміщення, яке розміщується в місті Полтаві, по вулиці Соборності, 37-л, придбане в результаті оплатного правочину, не будувалося ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО», а отже не є самочинним будівництвом, відповідно до копії інвентаризаційної справи наданої позивачем архіву ПП «Інвентаризотор» датою будівництва нерухомого майна є 1967 рік, що не заперечується сторонами, а отже визнання права власності на нежитлове приміщення як на самочинне майно, є не юридично невірним та не ґрунтуються на нормах права.

В травні 2025 року Європейський суд з прав людини у справі «Бондар проти України» дійшов висновку, що: держава позбавила заявника майна без будь-якої компенсації; таке втручання не відповідало вимогам пропорційності та порушило статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. ЄСПЛ зобов`язав Україну: або відновити право власності заявника на земельні ділянки; або виплатити справедливу грошову компенсацію чи надати рівноцінне майно; компенсувати моральну шкоду та судові витрати.

Отже практика Європейського суду з прав людини, звертає увагу національних судів, а неможливість позбавлення майна без наявності правових підстав, або компенсації за позбавлення майна.

Суд зазначає, що відповідно до відповіді Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради від 18.11.2022 № 15/2-468вих-22 та витягу з Реєстру будівельної діяльності станом на 03.10.2022, раніше адресація базувалася на описових або топографічних даних, регулюючись місцевими положеннями про присвоєння адрес, де літера "37-л" слугувала ідентифікатором без обов`язкової реєстрації в сучасних електронних системах, у звязку з чим несуттєві похибки опису, не перешкоджають ідентифікації об`єкта.

Судом встановлено, що земельна ділянка, на якій розташовується спірний об`єкт, належить Полтавській міській територіальній громаді, відповідно до ч. 1 2 ст. 83 Земельного кодексу України, згідно з якими землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, належать до комунальної власності.

Відповідно до ст. 120 ЗКУ, при переході права власності на будівлю або споруду до іншої особи переходить право власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщена така будівля або споруда. Якщо земельна ділянка не відведена окремо, новий власник будівлі має право на її оформлення без проведення земельних торгів, що відображено в постанові КГС ВС від 18.11.2020 у справі № 904/6059/19 зазначено., що набувач нерухомості автоматично набуває право користування земельною ділянкою під нею незалежно від проведення торгів, аналогічні положення передбачено Великою Палатою ВС у постанові від 12.05.2021 у справі № 910/12184/18 власник будівлі має право вимагати оформлення земельної ділянки під нею без аукціону, оскільки така особа є належним користувачем у силу закону.

Суд вважає, що ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» як законний власник об`єкта нерухомості має першочергове право на оформлення права користування на земельну ділянку без проведення аукціону.

Обставинами справи, не доведено, що використання ділянки ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» створює будь-які ризики для територіальної громади, тоді як ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» діє у відповідності до ст. 120, 122, 124, 134 ЗКУ і здійснює юридично значимі дії з метою оформлення права користування на земельну ділянку під спірним нерухомим майном.

Відповідно до постанов ВС від 03.02.2021 у справі № 914/958/19, від 22.06.2022 у справі № 922/1323/20 власник будівлі користується земельною ділянкою під нею на законних підставах, а орган місцевого самоврядування зобов`язаний забезпечити реалізацію його права без застосування конкурентних процедур.

Позиція Верховного Суду Практика Верховного Суду підтверджує, що власник будівлі має право вимагати оформлення земельної ділянки під нею без проведення торгів, якщо об`єкт розташований на землях комунальної власності: постанова ВП ВС від 12.05.2021 у справі №910/12184/18 - право власника будівлі на оформлення землі без аукціону є імперативним та не залежить від волі ради; постанова КГС ВС від 22.06.2022 у справі №922/1323/20 - власник об`єкта користується земельною ділянкою на законних підставах до моменту оформлення прав; постанова КГС ВС від 17.10.2023 у справі №914/325/21 - бездіяльність органу влади щодо надання дозволу на розроблення документації не може бути підставою для втрати права власника будівлі на землю під нею.

Суд не бере до уваги посилання відповідача на закриття кримінального провадження постановою від 26.05.2023, виданою Слідчим відділенням №1 Полтавського районного управління поліції ГУНП в Полтавській області. Постановою про закриття кримінального провадження №0000119 від 26.05.2023 (видавець: Слідчий СВ №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області, підписана слідчим Юрієм Кудриком, оскільки матеріали справи місять постанову керівника Полтавської обласної прокуратури від 24.07.2025 у зв`язку з чим кримінальне провадження триває, в той же час суду не надано вироку про кримінальному провадженню №0000119.

У практиці Великої Палати Верховного Суду за кріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно [див., зокрема, пункт 98 постанови від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20)]. Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші).

Суд вважає, що ТОВ «ЦЕНТР БУДІНВЕСТ КО» є добросовісним набувачем майна, оскільки придбало за відплатним договором, а не будувало нерухоме майно, має зареєстроване право власності, доводи та посилання прокуратури на те, що зазначене нерухоме майно є самочинним будівництвом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Подібне положення закріплено у частині першій статті 11 ГПК України.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип правової (юридичної) визначеності. Він гарантує забезпечення легкості з`ясування змісту права і можливість скористатися цим правом у разі необхідності.

Юридична визначеність вимагає, щоб правові норми були чіткими й точними, спрямованими на те, щоб забезпечити постійну прогнозованість ситуацій правовідносин, що виникають.

Юридичну визначеність необхідно розуміти через такі її складові: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (законні очікування).

Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права.

Принцип правової (юридичної) визначеності має досить широке застосування у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі "Щокін проти України" зазначено, що відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості й точності порушує вимогу "якості закону". У разі коли законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Європейський суд з прав людини зауважує, що судові рішення повинні бути розумно передбачуваними.

Відповідно до частини п`ятої статті 236 ГПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясовано усі питання, винесені на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Оскільки у позові відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, стягненню з відповідача не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 129, 232-233, 237-238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Повний текст рішення складено 19.01.2026, з урахуванням строку перебування судді у відпустці.

Суддя Кльопов І.Г.