ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2025 року м.Дніпро Справа № 904/5426/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач) суддів: Іванова О.Г., Паруснікова Ю.Б.

секретар судового засідання: Абадей М.О.

представники сторін:

від скаржника: Заклецький В.В., представник;

від позивача: Кравченко Л.В., представник

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "СУХА БАЛКА" на рішення господарського суду Дніпропетровської області області від 13.03.2025 року у справі № 904/5426/24 (суддя Скриннікова Н.С.)

за позовом Акціонерного товариства "КРИВОРІЗЬКА ТЕПЛОЦЕНТРАЛЬ" ()

до Приватного акціонерного товариства "СУХА БАЛКА", м. Кривий Ріг ()

про стягнення заборгованості у розмірі 5 643 024, 92 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, звернувшись до суду з позовом, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за теплову енергію за період з листопада 2023 року до березня 2024 року, яка підтверджена підписаними зі сторони відповідача актами передачі-прийняття на загальну суму 3 891 859, 98 грн. Через допущені порушення умов договору позивач нарахував інфляційні втрати в сумі 310 328, 64 грн; 3% річних в сумі 88 516, 07 грн; пеню в сумі 1 079 890, 03 грн; 7% штрафу в сумі 272 430, 20 грн.

Всього позивач просив стягнути 5 643 024, 92 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 року у справі № 904/5426/24 стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Суха Балка" (адреса: 50029, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Конституційна, буд 5, ) на користь Акціонерного товариства "Криворізька теплоцентраль" (50014, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Електрична, 1, ) заборгованість в сумі 3 891 859, 98 грн; інфляційні втрати в сумі 310 328, 64 грн; 3% річних в сумі 88 516, 07 грн; пеню в сумі 1 079 890, 03 грн; 7% штраф в сумі 272 430, 20 грн.; витрати судового збору в сумі 84 645, 37 грн.

Не погодившись з рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо стягнення пені не враховані норми діючого законодавства стосовно строків її обчислення.

Посилаючись на ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, скаржник зазначає, що за загальним правилом строк нарахування пені становить шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано, якщо інший строк не встановлено законом або договором.

Підпунктом 7.2.7 п. 7.2 договору № 132/2886 купівлі-продажу теплової енергії в гарячій воді від 29.11.2010 року закріплено, що за порушення строків сплати за отриману теплову енергію стягується пеня у розмірі 0,1% вартості послуг, за які допущено прострочення, за кожний день прострочення.

Отже, на думку апелянта, сторони не встановили у договорі інший строк нарахування пені, ніж встановлений положеннями вказаної норми права, а тому нарахування пені не здійснюється у проміжок часу, що настав після прострочення на шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Зауважує, що з розрахунку, зробленого позивачем, вбачається, що ним застосовувались наступні періоди нарахування пені, які складають:

340 (триста сорок) днів;

- 309 (триста дев`ять) днів;

- 278 (двісті сімдесят вісім) днів;

- 249 (двісті сорок дев`ять) днів;

218 (двісті вісімнадцять) днів, що підтверджує нарахування позивачем пені за значно більший, ніж законодавчо встановлений, строк.

Також скаржник посилається на недотримання позивачем договірних положень щодо обов`язкового досудового порядку вирішення всіх суперечок стосовно, зокрема, виконаних положень договору.

Вважає, що позивач передчасно звернувся до суду, оминаючи процедуру позасудового вирішення спору.

Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що ТПП України було офіційно підтверджено настання форс-мажорних обставин, які фактично тривають з 24.02.2022 року і по теперішній час.

Апелянт просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.03.2025 року по справі № 904/5426/24 та прийняте нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити, судові витрати розподілити відповідно до вимог чинного законодавства України.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує її доводи та просить залишити оскаржуване рішення без змін як законне та обґрунтоване.

Вказує, що:

- доводи відповідача щодо неправильності розрахунку пені не були предметом дослідження суду першої інстанції, оскільки відповідач на них не посилався;

- під час розгляду справи відповідач не заперечував проти правильності проведених позивачем нарахувань, не був позбавлений надати їх власний контр розрахунок;

- на виконання п.8.1 договору позивач надіслав відповідачу вимогу про погашення заборгованості, яка залишена відповідачем без задоволення, отже, вимоги договору щодо досудового врегулювання спору позивачем дотримано.

Щодо посилання скаржника на наявність форс-мажорних обставин позивач вказує, що від відповідача він не отримував повідомлення та відповідних документів щодо неможливості виконання ним зобов`язань за договором у зв`язку з цими обставинами.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. ст. 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт по суті не заперечує факт порушення ним умов договору, однак, не погоджується з висновком суду про наявність підстав для задоволення позову, про що свідчить прохальна частина апеляційної скарги, а по суті скарги наводить доводи щодо неправильності висновку суду першої інстанції стосовно стягнення пені.

У цій справі судом встановлено, скаржником не спростовано наступне:

Акціонерне товариство "Криворізька теплоцентраль" є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України "Про теплопостачання" як суб`єкт господарської діяльності, який має у користуванні теплогенеруюче обладнання та постачає споживачам теплову енергію.

Між сторонами укладено договір купівлі-продажу теплової енергії у гарячий воді№132/2886 від 29.11.2010, 15.10.2010 року.

Згідно п.1.1. договору теплопостачальна організація бере на себе зобов`язання постачати споживачеві теплову енергію в гарячій воді в потрібних йому обсягах, а споживач зобов`язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) в терміни, передбачені цим договором.

Сторони зобов`язуються керуватись цим договором, діючим законодавством України та наступними правовими і нормативно-технічними документами: Закон України Про житлово-комунальні послуги; Закон України Про теплопостачання; Правила технічної експлуатації електричних станцій і мереж ГКД 34-20.507-2003; Правила технічної експлуатації теплових установок і мереж № 71 від 14:02.2007; Правила користування тепловою енергією затверджені Постановою КМУ № 1198 від 03.10.2007; Рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради № 295 від 13.10.2010; Постанова Національної комісії регулювання ринку комунальних послуг України № 11 від 30.09.2011 (п. 1.2 договору в редакції додаткової угоди № 5 від 07.10.2011).

Пунктом 2.1. договору встановлено, що теплова енергія постачається споживачу в обсягах згідно з додатком 1 до цього договору в гарячій воді на такі потреби: опалення та вентиляцію в період опалювального періоду; гаряче водопостачання протягом року.

Згідно із дислокацією споживача до договору (в редакції додаткової угоди № 11 від 29.10.2013 року та додаткової угоди № 33 від 25.02.2019 року) встановлено адреси надання послуги (об`єкти дислокації).

Відповідно до п. 4.2.1 договору теплопостачальна організація зобов?язана забезпечувати протягом зазначеного в договорі часу безперервне (за винятком нормативно встановлених перерв), або за затвердженим уповноваженим органом місцевого самоврядування режимом (графіком) постачання теплової енергії для потреб опалення, гарячого водопостачання, вентиляції, кондиціювання та інші технологічні потреби.

За умовами п.п. 3.2.4 - 3.2.5 договору споживач зобов`язаний додержуватися затверджених договірних значень споживання теплової енергії за кожним параметром, в обсягах, які визначені в додатку 1, не допускаючи їх перевищення. Виконувати умови та порядок оплати спожитої теплової енергії в обсягах і терміни, які передбачені договором.

Споживач зобов`язаний безперебійно забезпечувати тепловою енергією власні системи теплоспоживання, а також, згідно з договором, системи теплоспоживання субспоживачів, приєднаних до теплового обладнання споживача (п. 3.2.17 договору).

Пунктом 10.1 договору визначено, що договір набуває чинності з моменту фактичного надання послуг з теплопостачання до 14 жовтня 2011 року.

Договір припиняє свою дію у випадках: закінчення строку, на який він був укладений; взаємної згоди сторін про його припинення; прийняття відповідного рішення господарським судом; ліквідації однієї із сторін.

Відповідно до п.10.3 договору сторони погодили, що договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії про припинення дії договору не буде письмово заявлено однією із сторін.

Жодна із сторін письмово не виявила бажання припинити дію договору. Відтак, договір є чинним та розповсюджує свою дію на взаємовідносини сторін, що виникли на його підставі.

Додатковою угодою № 5 від 07.10.2011 року до договору узгоджено нову редакцію розділу 6 договору.

Оплата за теплову енергію здійснюється покупцем-споживачем виключно грошовими коштами відповідно до встановлених тарифів шляхом 30 відсоткової попередньої оплати вартості планових обсягів споживання теплової енергії за 5 днів до початку здійснення споживання. Решта 70 відсотків вартості планових обсягів споживання теплової енергії сплачується покупцем/споживачем протягом місяця споживання теплової енергії. Кошти, які надійшли від покупця, будуть зараховані як передоплата за умови відсутності заборгованості за цим договором.

Відповідно до п. 6.5 договору у покупців-споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяги фактично спожитої теплової енергії визначаються згідно з договірним тепловим навантаженням з урахуванням середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепло використовуючого обладнання покупця-споживача у розрахунковому періоді.

Різниця між сплаченою та фактично спожитою тепловою енергією сплачується не пізніше 14-го числа місяця, наступного за розрахунковим.

На виконання рішень Виконавчого комітету Криворізької міської ради № 1162 від 20.09.2023 року та № 339 від 18.03.2024 року позивачем своєчасно розпочато та вчасно закінчено опалювальний сезон 2023-2024 років у м. Кривому Розі.

Факт поставки теплової енергії до об`єктів дислокації підтверджується, окрім іншого, актами подачі та припинення подачі теплоносія на об`єкт.

Відповідно до актів передачі-прийняття теплової енергії (надання послуг), які підписані позивачем та відповідачем без зауважень, підтверджено строки надання послуг та їх вартість, а саме:

-акт № 23634 від 30.11.2023 року, згідно якого поставлено 25,48 Гкал теплової енергії на суму 131 878,09 грн.(з ПДВ);

- акт № 27419 від 31.12.2023 року, згідно якого поставлено 228,31 Гкал теплової енергії на суму 1 114 475,27 грн. (з ПДВ);

- акт № 327 від 31.01.2024 року, за яким підтверджено поставку 257,28 Гкал теплової енергії на суму 1 218 432,91 грн. (з ПДВ);

- акт № 3859 від 29.02.2024 року, згідно якого поставлено 286,53 Гкал теплової енергії на суму 1 317 813,19 грн.(з ПДВ);

- акт № 7310 від 31.03.2024 року, згідно якого поставлено 24,47 Гкал теплової енергії на суму 109 260,52 грн.(з ПДВ).

Заборгованість підтверджено наданим позивачем розрахунком за період листопад 2023 - березень 2024 року і відповідач її наявність та розмір не заперечує. Також колегія суддів акцентує увагу, що доводи апеляційної скарги не містять зазначення підстав для скасування судового рішення в частині стягнення суми заборгованості, інфляційних, 3% річних та штрафу.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин сторін, (далі ГК України) господарські зобов`язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.1 ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Відповідно до ст.714 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст.530 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Частиною 6 статті 25 Закону України "Про теплопостачання" визначено, що в разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідач не надав суду доказів відсутності заборгованості або її сплати, однак за доводами апеляційної скарги вважає, що суд мав би врахувати при вирішенні даного спору, що є доведеною обставина наявності форс-мажорних обставин, які підтверджуються загальновідомим листом Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 року № 2024/02.0-7.1.

Такі твердження скаржника колегія суддів вважає безпідставними в силу наступного:

Згідно з пунктами 9.1, 9.2 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання своїх зобов`язань, якщо воно є результатом дії обставин непереборної сили. Строк виконання зобов`язань за цим договором у такому разі відкладається на період існування таких обставин.

Сторона, для якої виконання зобов`язань стало неможливим унаслідок дії обставин непереборної сили, повинна негайно, не пізніше п`яти календарних днів, письмово повідомити іншу сторону про початок, можливий строк дії та про припинення дії таких обставин.

Матеріали справи не містять доказів направлення відповідачем позивачу у визначений договором строк повідомлень про настання форс-мажорних обставин та відповідних доказів щодо неможливості виконання зобов`язання.

В статті 14-1 Закону України "Про Торгово-промислові палати в Україні" вказано, що Торгово- промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.

Верховний Суд у постанові від 25.01.2022 року по справі № 904/3886/21 зазначив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер, а зацікавленій стороні необхідно довести факт їх виникнення; те, що обставини є форс-мажорними для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс- мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд і у постанові від 16.07.2019 року по справі №917/1053/18, зазначивши, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Наявність форс-мажорних обставин засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово-промисловими палатами у відповідності до ст.ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати України" шляхом видачі сертифіката.

Настання форс-мажорних обставин в кожному окремому випадку, засвідчується Торгово-промисловою палатою України та уповноваженими нею регіональними торгово- промисловими палатами, шляхом видачі сертифікату про такі обставини.

Статтями 4.1, 4.2, 4.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово- промислової палати України від 18.12.2014 року № 44 (5), Торгово-промислова палата України відповідно до ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" здійснює засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) з усіх питань договірних відносин, інших питань, а також зобов`язань/обов`язків, передбачених законодавчими, відомчими нормативними актами та актами органів місцевого самоврядування, крім договірних відносин, в яких сторонами уповноваженим органом із засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено безпосередньо регіональну ТПП.

Відкритий лист ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року, на який посилається скаржник, адресований всім, кого це стосується. Це означає, що кожному, кого це стосується, слід доводити причинний зв`язок між війною і неможливістю виконати свої (в т.ч. й грошові) зобов`язання, адже обставини для суб`єктів господарювання суттєво різняться в залежності від того де знаходиться їх виробництво: на лінії фронту, на тимчасово окупованих територіях, чи в тилу.

Зазначення лише про сам факт наявності форс-мажорних обставин і посилання на відкритий лист ТПП України №2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 року не є достатньою правовою підставою для звільнення відповідача від відповідальності за невиконання грошових зобов`язань.

Форс-мажор не є автоматичною підставою для звільнення від виконання зобов`язань, стороною договору має бути підтверджено не факт настання таких обставин, а саме їхня здатність впливати на реальну можливість виконання зобов`язання.

Скаржником не надано належних та допустимих, у розумінні ст.ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів існування форс- мажорних обставин у взаємовідносинах із позивачем по договору № 132/2886 від 29.11.2010 року, як і не надано обґрунтованих причинно-наслідкових зв`язків між введенням 24.02.2022 року в Україні воєнного стану та неможливістю виконання відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором.

Отже, доводи апелянта про відсутність підстав для стягнення на користь позивача заборгованості є необґрунтованими.

Щодо посилання апелянта на недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спорів, вони теж відхиляються колегією відповідно до наступного:

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 зазначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, суд засвідчує, що в даному випадку позивач наділений можливістю реалізувати своє право шляхом безпосереднього звернення до суду з відповідним позовом.

При цьому суд засвідчує, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.07.2002 року №15-рп/2002 (справа №1-2/2002 про досудове врегулювання спорів) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, посилання відповідача на те, що позивачем не дотримано досудового порядку вирішення спору є необґрунтованим, оскільки кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб`єктів, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення їм претензії чи звернення до суду.

Відповідно до ст. 19 ГПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом. Особи, які порушили права і законні інтереси інших осіб, зобов`язані поновити їх, не чекаючи пред`явлення претензії чи позову.

Суд зазначає, що недотримання процедури досудового врегулювання спору, передбаченої законом, іншими нормативно-правовими актами чи договором, не позбавляє суб`єкта господарювання права на звернення до суду за вирішенням господарської спору, а суд, відповідно, не має права відмовити у вирішенні такого спору посилаючись на недотримання процедури його досудового врегулювання.

Отже, сторона, що постраждала, може завжди звернутися за вирішенням господарського спору безпосередньо до суду, не дотримуючись жодної процедури його досудового врегулювання, за винятком випадків, коли обов`язковість дотримання процедури досудового врегулювання спору передбачено ратифікованим Україною міжнародним договором.

У даній справі колегією суддів встановлено, що на виконання п.8.1 договору позивач надіслав відповідачу вимогу про погашення заборгованості, яка залишена відповідачем без задоволення. Отже, вимоги договору щодо досудового врегулювання спору позивачем дотримано.

За викладених обставин наведені доводи скаржника колегією суддів відхиляються.

Також Суд акцентує увагу, що доводи апеляційної скарги не містять зазначення підстав для скасування судового рішення в частині стягнення суми заборгованості, інфляційних, 3% річних та штрафу.

Щодо правильності висновків суду про стягнення пені за вказаний позивачем період колегія суддів зазначає таке:

Статтею 611 ЦК України унормовано, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК України - неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Статтею 216 ГК України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин сторін, встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Штрафними санкціями згідно зі ст. 230 ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. Суб`єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 1, 3 Закону).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Положеннями п.п.7.2.7 п.7.2 договору сторони погодили нарахування пені за порушення строків оплати за отриману теплову енергію в розмірі 0,1% вартості послуг, за які допущено прострочення за кожний день прострочення.

Системний аналіз вищенаведених положень ГК України та договору дає підстави стверджувати, що сторони не встановили у договорі інший строк нарахування пені, ніж встановлений положеннями ст. 232 ГК України, а тому нарахування пені не здійснюється у проміжок часу, що настав після прострочення на шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.10.2024 року по справі № 911/952/22 зробила висновок, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати встановленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені).

У разі використання в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення" за відсутності застережень про період чи строк, за який нараховується пеня, таке нарахування припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, установлений договором.

У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.

Таким чином, розраховуючи пеню за прострочення оплати за отриману теплову енергію, позивач повинен враховувати положення ч. 6 ст. 232 ГК України та використовувати 6-місячний строк для її нарахування.

Як вбачається з розрахунку позивача, який додано до позовної заяви, ним застосовувались наступні періоди нарахування пені, які складають:

340 (триста сорок) днів;

- 309 (триста дев`ять) днів;

- 278 (двісті сімдесят вісім) днів;

- 249 (двісті сорок дев`ять) днів;

218 (двісті вісімнадцять) днів.

Між тим, скаржник не зазначає суду апеляційної інстанції на спростування відзиву позивача на апеляційну скаргу, з яких причин ним не заперечувалась в суді першої інстанції правильність проведеного позивачем розрахунку та не було надано власний контррозрахунок, зокрема, пені.

Відповідно до матеріалів справи вказані обставини не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України, якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Так, скаржник ні у відзиві, ні під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції, не заперечував проти правильності нарахованих та заявлених позивачем до стягнення сум штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, у випадку не погодження відповідача з розрахунком позивача, відповідач не був позбавлений права подати свій обґрунтований контррозрахунок для оцінки судом, в межах процесуальних строків та стадій розгляду справи судом.

Скаржник в апеляційній скарзі не навів жодного мотивування, з яких причин він не заперечував проти правильності нарахованої пені, що виключає можливість заперечувати проти цього в апеляційній інстанції, оскільки апеляційний суд розглядає справу в межах тих вимог і доказів, які були подані та розглянуті судом першої інстанції.

В оскаржуваному рішенні суд також звернув увагу, що відповідач не подав суду інший розрахунок штрафу, пені, 3% річних та інфляційних втрат та послався на ч.4 ст. 165 ГПК України.

Отже, вищевикладене свідчить, що під час апеляційного перегляду справи апелянт висновки оскаржуваного рішення не спростував. Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає. Судові витрати за її розгляд згідно ст.129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області області від 13.03.2025 року у справі № 904/5426/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.02.2026 року

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков