ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Миколаїв Справа № 915/1043/25

Господарський суд Миколаївської області у складі:

судді Л.М. Ільєвої

при секретарі судового засідання І.С. Степановій

за участю представників:

від позивача - Макарова А.Ф.,

від відповідача - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" до фізичної особи-підприємця Бакреу Альони Романівни про стягнення заборгованості в загальній сумі 208072,85 грн., -

ВСТАНОВИВ:

01.07.2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій заявник просив суд вжити заходи забезпечення позову до пред`явлення позову, а саме накласти арешт на грошові кошти, що належать Бакреу Альоні Романівні (код за ЄДРПОУ НОМЕР_1 ; адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), які знаходяться на всіх рахунках, відкритих на її ім`я, в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми позову 205928,85 грн.

В обґрунтування вказаної заяви про забезпечення позову заявник вказав, що між ним та ФОП Бакреу А.Р. укладено договір поставки обладнання (вертикального підйомно-транспортувального) від 10.03.2025 №29.08.24-01, на виконання вимог якого він сплатив ФОП Бакреу А.Р. авансовий платіж 10.03.2025 у розмірі 133600,00 грн., однак станом на 30.06.2025 постачальник - ФОП Бакреу А.Р. свої зобов`язання не виконав, обладнання не поставив. Відтак, заявник зазначив, що має намір звернутися до суду з вимогою майнового характеру про стягнення з фізичної особи-підприємця Бакреу Альони Романівни заборгованості у загальному розмірі 205928,85 грн., з яких: сума основного боргу за договором - 133600,00 грн., штраф у розмірі 40% від вартості обладнання за договором - 66800,00 грн., пеня - 3177,12 грн.; 3% річних - 614,93 грн.; інфляційні втрати - 1736,80 грн.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 03.07.2025 р. заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" (вх. № 9815/25 від 01.07.2025 р.) у справі № 915/1043/25 задоволено, а саме: накладено арешт на грошові кошти, що належать Бакреу Альоні Романівні, які знаходяться на всіх рахунках, відкритих на її ім`я, в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, у межах суми 205928,85 грн.

10.07.2025 р. Товариство з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до фізичної особи - підприємця Бакреу Альони Романівни про стягнення заборгованості в загальному розмірі 208072,85 грн., яка складається з суми попередньої оплати - 133600,00 грн., штрафу - 66800,00 грн., пені - 3177,12 грн.; 3% річних - 892,19 грн.; інфляційних втрат - 2171,00 грн., обґрунтовуючи свою позицію наступним.

10.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна служба» та Фізичною особою-підприємцем Бакреу Альоною Романівною укладено договір поставки обладнання (вертикального підйомно-транспортувального) від 10.03.2025 №29.08.24-01 (далі - договір), який було укладено в електронній формі та підписано за допомогою сервісу «Вчасно».

Як зазначає позивач, відповідно до умов договору постачальник зобов`язався поставити підйомники для МГН похилий електричний "UPL-01 250 1200*900/5000, згідно ДК 021:2015 код 42410000-3 «Підіймально-транспортувальне обладнання» (42416300-8 «Підіймачі») (далі - обладнання) у відповідності до специфікації, яка є невід`ємною частиною договору (додаток 1), а покупець зобов`язався оплатити та прийняти вказане обладнання (п. 1.1. договору). Згідно з п. 3.1, 3.2 договору загальна сума договору є сталою і становить 167000,00 грн. без ПДВ та визначається згідно доданої до договору специфікації або рахунку-фактури та накладної. Розрахунки за обладнання здійснюються шляхом перерахування покупцем передоплати на розрахунковий рахунок постачальника у розмірі 80% від суми вартості обладнання за специфікацією, а саме 133600,00 грн. Наступні 20% від вартості обладнання, а саме 35400,00 грн. сплачуються покупцем після встановлення обладнання покупцю. Згідно з п. 1.2. договору постачальник зобов`язався поставити обладнання у строк що не перевищує 40 робочих днів, з моменту надходження авансового платежу згідно п. 3.2.

Позивач вказує, що на виконання своїх зобов`язань ним було сплачено ФОП Бакреу А.Р. авансовий платіж в день укладення договору 10.03.2025, у розмірі 80% від суми вартості обладнання за специфікацією, а саме 133600,00 грн. згідно платіжної інструкції № 125 від 10.03.2025.

Як стверджує позивач, з урахуванням положень п. 1.2 договору граничним строком поставки обладнання є 05.05.2025. Однак, станом на 08.07.2025 постачальник - ФОП Бакреу А.Р. свої зобов`язання не виконала, обладнання не поставила, у досудовому порядку врегулювати спір не намагається, будь-яких перемовин із покупцем уникає.

Наразі позивач посилається на те, що відповідно до п. 4.3.2 договору у випадку непоставлення постачальником обладнання покупцю у строки, передбачені цим договором, постачальник зобов`язується протягом 5-ти календарних днів повернути покупцю оплачену покупцем передоплату у повному обсязі. Відтак, враховуючи те, що відповідач не виконав зобов`язання за договором, позивач звернувся до ФОП Бакреу А.Р. із вимогою від 23.05.2025 про повернення грошових коштів, сплачених за обладнання, та штрафу за порушення виконання зобов`язань. Однак, як стверджує позивач, відповіді на вказану вимогу не надійшло, грошові кошти відповідач не повернула, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

За порушення виконання зобов`язань з поставки товару, позивач відповідно до умов п. 5.2. договору нараховано штраф 40% від вартості обладнання та пеню, в також відповідно до положень ст. 625 ЦК України позивачем нараховано 3% річних та інфляційні втрати, які заявлено до стягнення.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.07.2025 р. вказану позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/1043/25, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання призначено на 11.08.2025 р. о 10:00.

21.07.2025 р. від представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" Макарової А.Ф. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 10773/25), в якій заявник просить дозволити участь представника позивача - адвоката Макарової Анастасії Федорівни в судовому засіданні при розгляді справи № 915/1043/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку із застосуванням комплексу технічних засобів та програмного забезпечення vkz.court.gov.ua

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 24.07.2025 р. у справі №915/1043/25 задоволено заяву представника позивача про участь у судовому засіданні, яке призначене на 11.08.2025 р. о 10:00, та у всіх наступних судових засіданнях в даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Між тим судове засідання у даній справі 11.08.2025 р. не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Ільєвої Л.М. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.08.2025 р. у справі №915/1043/25 розгляд справи призначено в судовому засіданні на 12 вересня 2025 року о 15:00.

Під час з`ясування обставин справи в судовому засіданні представник позивача просив надати час для остаточного визначення з розміром позовних вимог та можливості підготовки заяви про відмову від частини позовних вимог.

Так, у судовому засіданні господарського суду 12 вересня 2025 року по справі №915/1043/25 за участю представника позивача судом було протокольно оголошено перерву до 13 жовтня 2025 року о 09 год. 15 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що ухвалою суду від 12.09.2025 повідомлено відповідача.

Під час судового засідання 13.10.2025 судом встановлено необхідність надання позивачем правового обґрунтування заявлених позовних вимог щодо здійснених нарахувань річних та інфляційних втрат на суму вартості обладнання.

Так, у судовому засіданні господарського суду 13 жовтня 2025 року по справі №915/1043/25 за участю представника позивача судом було протокольно оголошено перерву до 31 жовтня 2025 року о 09 год. 00 хв. в порядку ч. 2 ст. 216 ГПК України, про що відповідача повідомлено ухвалою суду від 13.10.2025 р. в порядку ст. 120 ГПК України.

30.10.2025 р. від представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" Макарової А.Ф. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 15263/25), в якій заявник просить дозволити участь керівника ТОВ "Електротехнічна служба" в судовому засіданні при розгляді справи № 915/1043/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів в системі відеоконференцзв`язку із застосуванням комплексу технічних засобів та програмного забезпечення vkz.court.gov.ua.

30.10.2025 від представника позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" Макарової А.Ф. до господарського суду через підсистему "Електронний суд" ЄСІТС надійшла заява (вх. №15287/25), в якій позивачем наведено правову позицію щодо заявлених позовних вимог із наведенням розрахунків річних та інфляційних втрат на суму попередньої оплати.

Під час судового засідання 31.10.2025 р. судом розглянуто заяву представника позивача про участь керівника ТОВ "Електротехнічна служба" у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. №15263/25) та залишено її без задоволення, оскільки така заява подана з порушенням встановленого ч. 2 ст. 197 ГПК України строку на її подання.

Під час розгляду справи в судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі.

Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач в засідання суду не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином шляхом надсилання ухвал суду до електронного кабінету, зареєстрованого відповідачем в підсистемі "Електронний суд" ЄСІТС в порядку ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України.

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Відтак, в силу вищенаведених положень законодавства день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи, вважається днем вручення відповідачу відповідної ухвали суду.

Так, ухвала суду від 18.07.2025 про відкриття провадження у даній справі № 915/1043/25 була доставлена відповідачу до наявного електронного кабінету 18.07.2025 о 18:51 год., ухвала суду про повідомлення дати розгляду справи від 15.08.2025 була доставлена відповідачу 18.08.2025 о 18:32, ухвала суду про повідомлення дати розгляду справи від 12.09.2025 була доставлена відповідачу 17.09.2025 о 15:00, ухвала суду про повідомлення дати розгляду справи від 13.10.2025 була доставлена відповідачу 15.10.2025 о 10:40.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею.

Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень відповідача, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без його участі.

На думку суду, процесуальна поведінка відповідача при розгляді даної справи в суді свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вирішенні даного спору у встановлений процесуальним законом строк та відповідно до положень ст. 2 ГПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

З огляду на ненадання відповідачем відзиву, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.

У судовому засіданні господарського суду 31.10.2025 року по справі № 915/1043/25 за участю представника позивача судом було оголошено про перехід до стадії ухвалення судового рішення, при цьому судом відкладено ухвалення та проголошення судового рішення до 05.11.2025 р. о 10:30 в порядку абз. 2 ч. 1 ст. 219 ГПК України, про що в судовому засіданні господарського суду повідомлено представника позивача, та відповідача повідомлено ухвалою суду від 31.10.2025.

В судове засідання 05.11.2025 р. представник відповідача не з`явився.

В судовому засіданні 05.11.2025 судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України проголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

10.03.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Електротехнічна служба» (покупець) та фізичною особою-підприємцем Бакреу Альоною Романівною (постачальник) було укладено договір поставки обладнання (вертикального підйомно-транспортувального) № 29.08.24-01 від 10.03.2025 (далі - договір), відповідно до умов п. 1.1. договору постачальник зобов`язується поставити підйомники для МГН похилий електричний "UPL-01 250 1200*900/5000, згідно ДК 021:2015 код 42410000-3 «Підіймально-транспортувальне обладнання» (42416300-8 «Підіймачі») далі (обладнання) у відповідності до специфікації, яка є невід`ємною частиною договору (додаток 1), а покупець зобов`язується оплатити та прийняти вказане обладнання.

Згідно з п. 1.2. договору постачальник зобов`язується поставити обладнання у строк що не перевищує 40 робочих днів, з моменту надходження авансового платежу згідно п. 3.2.

Відповідно до п. 3.1. договору загальна сума договору є сталою і становить 167000 грн. 00 коп. без ПДВ та визначається згідно доданої до договору специфікації або рахунку-фактури та накладної.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що розрахунки за обладнання здійснюються шляхом перерахування покупцем передоплати на розрахунковий рахунок постачальника у розмірі 80% від суми вартості обладнання за специфікацією, а саме 133600,00 грн. (сто тридцять три тисячі шістсот гривень 00 копійок другий платіж). Наступні 20% від вартості обладнання, а саме 35400,00 грн. (тридцять три тисячі чотириста гривень 00 копійок) сплачуються покупцем після встановлення обладнання покупцю.

Згідно з п. 4.2.1 покупець має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань постачальником, повідомивши його у місячний термін в письмовій формі.

Відповідно до п. 4.3.1 договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку обладнання, якість якого відповідає умовам, установленим розділом ІІ цього договору за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Співдружності, 84А.

Згідно з п. 4.3.2 договору у випадку не поставлення постачальником обладнання покупцю у строки, передбачені цим договором, постачальник зобов`язується протягом 5-ти календарних днів повернути покупцю оплачену покупцем передоплату у повному обсязі.

Пунктом 4.3.3 договору визначено, що підписання покупцем видаткової накладної на обладнання підтверджує виконання постачальником всіх взятих на себе зобов`язань по цьому договору, якщо інше не передбачено умовами договору.

Відповідно до п. 4.4.2. договору постачальник має право у разі невиконання зобов`язань покупцем достроково розірвати цей договір, повідомивши про це покупця у 30 денний термін у письмовій формі.

Згідно з п. 5.1. договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором.

Відповідно до п. 5.2. У разі невиконання або несвоєчасного виконання своїх зобов`язань постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі облікової ставки Національного банку України, яка діяла під час такого неналежного виконання, від суми непоставленого обладнання за кожен день прострочення виконання своїх зобов`язань.

Пунктом 5.3. договору визначено, що у випадку не поставлення постачальником обладнання покупцю у строки, передбачені цим договором, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 40 % від вартості обладнання за цим договором.

Згідно з п. 8.1 договору останній набирає чинності з дня його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2025 року, а в частині виконання своїх зобов`язань - до повного їх виконання сторонами.

Невід`ємною частиною договору є додаток 1 «Специфікація», відповідно до якої сторони погодити постачання предмету закупівлі «Підйомник для МГН похилий електричний "UPL-01 250 1200*900/5000» у кількості 1 шт. за ціною 167000,00 грн. без ПДВ за одиницю обладнання, та визначили технічні характеристики обладнання. а також умови оплати : 80 % передоплата, 20% після монтажу та налаштування автоматики Доставка в м. Кривий Ріг, вул. Співдружності 84 а та відповідальну особу.

Договір зі специфікацією було укладено сторонами в електронній формі та підписано шляхом накладення КЕП/ЕЦП за допомогою сервісу «Вчасно», що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою про перевірку електронних підписів. До суду не подано доказів визнання договору недійсним.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України (тут і далі в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Так, укладений між сторонами по справі договір поставки від 10.03.2025 р. №29.08.24-01 є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України) та згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.

У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

За положеннями ч. 2 ст. 664 Цивільного кодексу України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.

Згідно зі ст. 689 ЦК покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов п. 3.2. договору позивачем перераховано відповідачу грошові кошти у розмірі 133600,00 грн. згідно платіжної інструкції №125 від 10.03.2025 з призначенням платежу «оплата за обладнання згідно договору №29.08.24-01 від 10.08.2025 р. рахунку №БА-0000008 від 10.03.2025 р. Без ПДВ».

В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Згідно з п. 1.2. договору постачальник зобов`язується поставити обладнання у строк що не перевищує 40 робочих днів, з моменту надходження авансового платежу згідно п. 3.2 договору.

Відповідно до п. 4.3.1 договору постачальник зобов`язаний забезпечити поставку обладнання, якість якого відповідає умовам, установленим розділом ІІ цього договору за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Співдружності, 84А.

В свою чергу отримання постачальником передоплати від покупця обумовлює виникнення у відповідача зобов`язання поставити товар відповідно до умов п. 1.2. договору поставки та специфікації у строк що не перевищує 40 робочих днів з моменту надходження авансового платежу (10.03.2025), а саме до 05.05.2025 включно.

Між тим, як з`ясовано судом, відповідачем не було здійснено поставку вказаного обладнання, передоплату за який здійснив позивач згідно з платіжною інструкцією №125 від 10.03.2025 на суму 133600,00 грн.

Як встановлено судом, у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань з поставки обладнання за договором, позивач на підставі п. 4.2.1 договору достроково розірвав договір поставки обладнання №29.08.24-01 від 10.03.2025 та надав відповідачу один місяць на повернення коштів, які були здійснені у розмірі 80% від вартості товару, що передбачає собою передоплату, про що зазначено у вимозі від 23.05.2025, яка наявна у матеріалах справи. Крім того, позивач заявив вимогу у строк 5 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги повернути кошти у розмірі 80% від вартості замовлення, що вважається передоплатою, в повному обсязі у загальній сумі 133600,00 грн., а також відповідно до п. 5.3. договору сплатити штраф у розмірі 40% від вартості обладнання у розмірі 66800,00 грн. на реквізити, що зазначені у вимозі.

Факт направлення вимоги підтверджується наявними у матеріалах справи описом вкладення у поштове відправлення з трек-номером 100, поштовою накладною №100 та фіскальним чеком АТ «Укрпошта».

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Розірвання договору в односторонньому порядку (розірвання договору на вимогу однієї із сторін) - це можливість однієї зі сторін припинити дію договору в разі порушення іншою стороною договору та в інших випадках, встановлених договором або законом. Заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді (постанова Верховного Суду від 07.03.2023 у справі №909/1199/21).

Згідно з п. 4.2.1 покупець має право достроково розірвати цей договір у разі невиконання зобов`язань постачальником, повідомивши його у місячний термін в письмовій формі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, оскільки самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договір поставки обладнання № 29.08.24-01 від 10.03.2025 розірвано з дати реалізації позивачем права вимоги - з 23.05.2025 р.

Таким чином, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, останній не виконав прийняті на себе зобов`язання по поставці позивачу обумовленого договором обладнання на суму 133600,00 грн., про що свідчить відсутність в матеріалах справи відповідних доказів на поставку товару позивачу як покупцю на спірну суму коштів. Адже, частиною першою, третьою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, якими в силу ст. 73 ГПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи те, що відповідачем не було надано належних доказів поставки товару за договором поставки обладнання № 29.08.24-01 від 10.03.2025 на спірну суму коштів в розмірі 133600,00 грн., суд погоджується з доводами позивача про існування у відповідача невиконаного зобов`язання з поставки вказаного товару.

В свою чергу з огляду на встановлення судом факту невиконання відповідачем своїх зобов`язань за укладеним з позивачем договором поставки № 29.08.24-01 від 10.03.2025 р. щодо поставки обумовленого товару, суд доходить до висновку про порушення відповідачем умов вказаного договору, внаслідок чого позивач позбавлений можливості отримати товар, на який він розраховував при укладенні договору.

Так, невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитися від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Також відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Водночас зі змісту частини другої статі 693 ЦК України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. І вразі настання такої умови покупець може діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. А тому волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову (такі висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 07.02.2018 у справі № 910/5444/17, від 27.11.2019 у справі № 924/277/19, від 09.03.2023 у справі № 910/5041/22, від 15.02.2024 у справі № 910/3611/23, від 09.04.2024 у справі № 909/335/23, від 14.05.2024 у справі № 916/1164/23, від 16.07.2024 у справі № 910/3574/23, від 24.04.2025 у справі №910/3690/24).

Виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства, аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постановах Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №910/12382/17, від 05.02.2025 у справі №917/892/23).

У постанові від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 Велика Палата Верховного Суду не погодилась із доводами скаржника про те, що прострочення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати пов`язано також із датою закінчення строку дії контракту, оскільки немає підстав ототожнювати цю дату із строком (терміном) виконання постачальником (продавцем) обов`язку повернути суму попередньої оплати, а згідно з положеннями контракту останній в частині невиконаних зобов`язань діє до їх повного виконання сторонами. Крім того, у зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також підтвердила виникнення у відповідача (постачальника, продавця) зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

За таких обставин, враховуючи відмову позивача від договору та припинення суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача попередньої оплати за непоставлений товар в сумі 133600,00 грн., наявність якої відповідачем не спростована.

Щодо вимог позивача про стягнення нарахованої пені в сумі 3177,12 грн. та штрафу 40% у розмірі 66800,00 грн. суд зазначає наступне.

Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (непоставка відповідачем обумовленого товару) згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).

Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

При цьому, як передбачає частина 1 ст. 551 Цивільного кодексу України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Відповідно до п. 5.2. договору у разі невиконання або несвоєчасного виконання своїх зобов`язань постачальник сплачує покупцю неустойку у розмірі облікової ставки Національного банку України, яка діяла під час такого неналежного виконання, від суми непоставленого обладнання за кожен день прострочення виконання своїх зобов`язань.

Пунктом 5.3. договору визначено, що у випадку непоставлення постачальником обладнання покупцю у строки, передбачені цим договором, постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 40 % від вартості обладнання за цим договором.

За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Крім того, згідно ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 Господарського кодексу України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.

Ч. 1, 2, 4 ст. 217 Господарського кодексу України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

В силу положень ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Стала практика Верховного Суду свідчить, що розірвання договору не спростовує обставин порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором під час його дії. Зобов`язання відповідача на момент розірвання договору вже були порушеними.

Відповідно позивач має право на стягнення з відповідача штрафних санкцій за непоставку та поставку товару з порушенням строків за договором у період його дії (п. 73 постанови КГС ВС від 910/7012/23 від 16.05.2024).

Цивільно-правова та господарсько-правова відповідальність - це покладення на правопорушника встановлених законом негативних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового обов`язку, що узгоджується з нормами статті 610 ЦК України та статті 216 ГК України.

На відміну від положень ЦК України, які штраф та пеню визначають як види неустойки в залежності від правил обчислення (частини друга та третя статті 549 цього Кодексу), а неустойку і як вид забезпечення виконання зобов`язання, і як правовий наслідок порушення зобов`язань, встановлених законом або договором, положення ГК України визначають неустойку, штраф та пеню як господарські санкції у вигляді грошової суми - штрафні санкції, суму яких учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Отже сплату неустойки як один із видів забезпечення виконання зобов`язання, встановлених договором або законом, та як один із встановлених договором або законом правових наслідків порушення зобов`язання передбачено лише нормами ЦК України (пункт 3 частини першої статті 611 цього Кодексу).

Поряд з цим ГК України, також як і ЦК України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом.

Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

В постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 Об`єднана Палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що законодавець в ГК України, встановлюючи правила визначення розміру штрафних санкцій (зокрема і неустойки, стаття 231 цього Кодексу) та встановлюючи також як і ЦК України відмінності між порядками обчислення штрафу та пені (частина друга цієї статті Кодексу), уточнює, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (частина четверта статті 231 ГК України). Щодо застосування наведених положень статті 231 ГК України суд звертається до правової позиції, викладеної у пункті 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 та у постанові Верховного Суду від 02.11.2022 у справі № 910/14591/21: господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір. У зв`язку із викладеним суд доходить висновку, що розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним і сторони, використовуючи принцип свободи договору, передбачений статтею 627 Цивільного кодексу України, мають право встановити й інші, окрім тих, що передбачені частиною 1 статті 546 Цивільного кодексу України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону.

Сторони договору, за відсутності встановлених спеціальними законами обмежень, не позбавлені права передбачити у договорі господарську санкцію, що стягується за прострочення негрошового зобов`язання у відсотках до суми невиконаного зобов`язання за кожен день прострочення, та звернутися з вимогою про її стягнення у зв`язку з простроченням зобов`язання.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов`язання, штрафних санкцій у вигляді пені або штрафу, передбачених частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України, є можливим, оскільки суб`єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом забезпечити виконання господарських зобов`язань встановленням договірної санкції за невиконання або неналежне виконання таких зобов`язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов`язань, а не тільки за невиконання грошового зобов`язання. Подібні висновки викладені у постановах Верховного суду від 25.06.2018 у справі № 912/2483/18, від 23.04.2019 у справі № 904/3565/18, від 29.05.2018 у справі № 910/23003/16, від 19.09.2019 № 904/5770/18, від 17.09.2020 у справі № 922/3548/19.

При цьому одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій (відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 19.09.2019 у справі № 904/5770/18, від 27.09.2019 у справі № 923/760/16, від 02.04.2019 у справі № 917/194/18, від 25.05.2018 у справі № 922/1720/17, від 09.02.2018 у справі № 911/2813/17, від 22.03.2018 у справі №911/1351/17).

Враховуючи те, що у строк до 05.05.2025 відповідачем не були своєчасно виконані зобов`язання за договором поставки № 29.08.24-01 від 10.03.2025 щодо поставки товару, позивачем було нараховано відповідачу пеню у розмірі 4609,66 грн. Перевіривши правомірність нарахування пені у розмірі 4609,66 грн., враховуючи п. 5.2. договору, суд визнав розрахунок позивача неправильним.

Так, судом встановлено, що позивачем необґрунтовано нараховано пеню та штраф на загальну вартість товару в сумі 167000,00 грн. за 65 днів прострочення з 06.05.2025 по 09.07.2025, адже з 23.05.2025 за ініціативою позивача було розірвано вказаний договір поставки в односторонньому порядку, відповідно зобов`язання з поставки товару у відповідача припинилось. В свою чергу у відповідача одночасно не можуть існувати прострочені зобов`язання як з поставки товару, так і зобов`язання з повернення передоплати за непоставлений товар.

Водночас згідно із частиною четвертою статті 631 ЦК України закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Отже, розірвання договору за згодою сторін або за рішенням суду, у тому числі у разі розірвання договору в односторонньому порядку з підстав, передбачених частинами другою-четвертою статті 849 ЦК України, не звільняє сторону від відповідальності за порушення договору, що мало місце під час дії договору, що означає, що договірні санкції підлягають нарахуванню за весь період прострочення зобов`язання та до дати розірвання договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №904/3385/24 від 24.02.2025.

Таким чином, у даному випадку нарахування пені повинно було здійснюватися за період з 06.05.2025 по 22.05.2025 (17 дн.) на суму непоставленого товару 167000,00 грн., що становить 1205,60 грн. (167000,00 грн. x 15,50 / 365дн.) x 17дн. /100). Відтак, суд вважає обґрунтованим нарахування пені у зазначеній сумі.

Також суд вважає, що за порушення виконання зобов`язання з поставлення товару у строки, передбачені договором позивачем правомірно нараховано штраф у розмірі 40% від вартості товару, що становить 66800,00 грн. (167000,00 грн. х 40%).

Наразі в контексті припинення між сторонами договірних правовідносин суд зауважує щодо стягнення вказаних штрафних санкцій наступне. Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.

Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Водночас застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 233 Господарського кодексу України (в редакції, на момент заявлення вимог про стягнення штрафних санкцій) у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 2 статті 233 Господарського кодексу України якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

В даній нормі під іншими учасниками господарських відносин слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Отже, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України також унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Водночас закріплений законодавцем в статті 3 Цивільного кодексу України принцип можливості обмеження свободи договору (статті 6, 627 цього Кодексу) в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

У постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21 викладено висновок про те, що частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України, з урахуванням положень статті 3 Цивільного кодексу України щодо загальних засад цивільного законодавства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови якщо її розмір значно перевищує розмір збитків.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Метою застосування неустойки є в першу чергу захист інтересів кредитора, однак не застосування до боржника заходів, які при цьому можуть призвести до настання негативних для нього наслідків як суб`єкта господарської діяльності.

Відтак, застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.

Правовий аналіз зазначених статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків, враховує інтереси обох сторін.

Таким чином, аналіз зазначених норм права дозволяє дійти висновку, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми неустойки пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки поданим учасниками справи доказам та обставинам справи. Так, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені, штрафу наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені, штрафу.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

Верховний Суд у постанові від 29.05.2023 у справі № 904/907/22 дійшов висновку, що норма частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України передбачає дві умови для зменшення розміру неустойки, а саме: 1) якщо він значно перевищує розмір збитків, 2) наявність інших обставин, які мають істотне значення. Водночас, тлумачення частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контрагенту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій.

Конституцій суд України у рішенні від 11.07.2013 у справі № 7-рп/2013 зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 Цивільного кодексу України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, частини 1 статті 233 Господарського кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, має право зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 925/577/21).

Також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 викладені, зокрема, такі висновки:

- розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків;

- отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання;

- у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;

- категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в статті 551 ЦК України та в статті 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;

- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);

- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;

- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Отже, зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках. Також чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною свої зобов`язань кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно з статтею 74 ГПК України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту на підставі належних і допустимих доказів.

Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань передбачених ст. 230 ЦК України санкцій за порушення грошового зобов`язання є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.

Відтак, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 Цивільного кодексу України та ст. 233 Господарського кодексу України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 Цивільного кодексу України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 Господарського процесуального кодексу України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (п. 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 року у справі № 905/1409/21).

Господарський суд наголошує, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності в законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

З урахуванням конкретних обставин даної справи, які мають юридичне значення, господарський суд враховує:

- правовий зміст інституту неустойки, основною метою якого є стимулювання боржника до виконання основного зобов`язання, при цьому остання не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;

- у даній справі метою застосування неустойки не є стимулювання боржника до виконання основного зобов`язання, оскільки позивач відмовився від договору на подальше;

- в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про погіршення фінансового стану, ускладнення в господарській діяльності чи завдання позивачу збитків саме в результаті порушення відповідачем умов договору.

Таким чином, господарський суд, з урахуванням принципу збалансованості інтересів сторін, та виходячи із загальних засад, встановлених у ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, вважає справедливим та таким, що цілком відповідає принципу верховенства права, зменшення розміру пені до 255,3 грн. (на 78,82%), а також зменшення штрафу на 50% від суми розрахованої позивачем. Між тим, чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На думку суду, стягнення з відповідача суми пені та штрафу у повному обсязі призведе до одержання невиправданих додаткових прибутків кредитора/позивача, тоді як застосування штрафних санкцій вже не є стимулом до поставки товару після припинення договору, натомість може стати надмірним тягарем для відповідача. Тим більш за відсутності доказів настання для позивача негативних наслідків, пов`язаних з порушенням відповідачем строку поставки товару за спірним договором, стягнення ж з відповідача пені та штрафу у повному обсязі не можна вважати співмірним з можливими негативними наслідками від порушення відповідачем зобов`язання.

Отже, з відповідача підлягає стягненню пеня у розмірі 255,30 грн. та штраф у розмірі 40% в сумі 33400,00 грн.

Щодо нарахування 3% річних на суму неповернутої попередньої оплати суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення 3% річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.

Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань.

Водночас слід зауважити Верховний Суд у постанові від 22.09.2020 по справі № 918/631/19 дійшов висновку, що у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, частини першої статті 530 ЦК України з наступного дня після спливу строку поставки.

Так, за порушення виконання зобов`язань повернення відповідачем суми попередньої оплати за непоставлений товар у зв`язку з порушенням строку поставки товару позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 892,19 грн. за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 06.05.2025 по 09.07.2025 на суму заборгованості 133600,00 грн. (133600,00 х 3% х 65 : 365 : 100).

Дослідивши здійснений позивачем розрахунок річних у позовній заяві судом встановлено, що вказаний розрахунок виконано позивачем неправильно, без врахування факту розірвання договору згідно вимоги від 23.05.2025 р. та умов п. 4.3.2. договору.

Так, слід зазначити, що за умовами п. 4.3.2. договору у випадку непоставлення постачальником обладнання покупцю у строки, передбачені цим договором, постачальник зобов`язується протягом 5-ти календарних днів повернути покупцю оплачену покупцем передоплату у повному обсязі. Відповідач був зобов`язаний поставити товар протягом 40 робочих днів з дня оплати авансового платежу, а саме з 10.03.2025 (п. 1.2. договору). Таким чином, кінцевий строк поставки товару був 05.05.2025. Наразі умовами договору не встановлено від якого моменту у відповідача виник обов`язок повернути покупцю оплачену останнім передоплату протягом 5-ти календарних днів.

В свою чергу суд вважає необґрунтованим визначений позивачем період прострочення повернення передоплати, починаючи з 06.05.2025, з урахуванням кінцевого строку поставки 05.05.2025. Адже, за вказаний період позивачем нараховано штрафні санкції за прострочку зобов`язання з поставки товару. Відтак, позивач, стверджуючи про існування у відповідача простроченого зобов`язання з поставки товару, позбавлений права одночасно застосувати штрафні санкції за прострочку зобов`язання з поставки товару і застосовувати санкції за прострочку зобов`язання з повернення передоплати.

В даному випадку за приписами ч. 2 ст. 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Нормами закону передбачена альтернативна поведінка позивача як покупця або вимагати поставки товару або відмовитися від договору і вимагати повернення передоплати.

Як було зазначено вище, договір поставки № 29.08.24-01 від 10.03.2025 було розірвано у зв`язку з направленням позивачем повідомлення про відмову від договору від 23.05.2025 відповідачу з вимого про повернення протягом 5-ти календарних днів суми попередньої оплати та сплати штрафу. Як було встановлено судом, вказана вимога була направлена позивачем засобами поштового зв`язку 23.05.2025, що підтверджується наявними в матеріалах справи описом вкладення у поштове відправлення №100, поштовою накладною №100 та фіскальним чеком. Як вбачається з інформації з офіційного веб-сайту АТ «Укрпошта», яка наявна у матеріалах справи, вказане поштове відправлення з №100 не було вручено відповідачу 29.05.2025, та було в подальшому повернуто позивачу поштовою установою у зв`язку з відсутністю одержувача за вказаною адресою.

Відтак, оскільки позивач звернувся до відповідача із заявою від 23.05.2023 про односторонню відмову від договору та вимогою здійснити повернення попередньої оплати протягом 5 календарних днів з моменту отримання цієї вимоги, тобто Товариство, скориставшись умовою пункту 4.3.2 договору поставки від 10.03.2025, фактично визначило відповідачу інший строк для повернення передоплати, з порушенням якого настає передбачена статтею 625 ЦК України відповідальність, і такий строк для повернення передоплати розпочався з 29.05.2025 (день спроби вручення поштового відправлення поштовою установою). Слід зазначити, що саме відповідач несе ризики та наслідки, пов`язані з неналежним отримання поштової кореспонденції, адже організація власної господарської діяльності забезпечується самим відповідачем а тому наслідки неотримання відповідачем вимоги, яка була надіслана позивачем у належний спосіб, покладаються на відповідача.

Таким чином, з урахуванням наведеного, оскільки зобов`язання відповідача з поставки товару є припиненими з 23.05.2025, а з 29.05.2025 у відповідача виникло нове грошове зобов`язання з повернення попередньої оплати впродовж 5 (п`яти) днів, як це передбачено умовами п. 4.3.2. договору, а саме до 03.06.2025 включно, відповідно суд вважає обґрунтованим нарахування 3% річних на суму передоплати, починаючи з 04.06.2025, оскільки, сума передоплати відповідачем не була повернута.

Враховуючи викладене, судом здійснено перерахунок 3% річних за період з 04.06.2025 по 09.07.2025 (кінцевий строк визначено відповідачем) на суму боргу 133600,00 грн., та встановлено, що 3% річних за порушення зобов`язання з повернення суми попередньої оплати складають 395,31 грн. (133600,00 грн. х 3% х 36дн. : 365дн.: 100). Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в сумі 395,31 грн.

Щодо нарахованих інфляційних втрат суд зазначає наступне.

Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.

Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.

Так, у позовній заяві позивачем наведено розрахунок інфляційних втрат на суму боргу по передоплаті за період з 06.05.2025 по 09.07.2025. Однак, як встановлено судом вище, прострочення відповідача з повернення коштів передоплати за спірним договором мало місце з 04.06.2025 по 09.07.2025. Відтак, огляду на вказане та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було здійснено перерахунок інфляційних нарахувань за встановлений судом період прострочення повернення передоплати з 04.06.2025 по 09.07.2025 та встановлено, що у спірному випадку інфляційні втрати становлять 1068,80 грн. (133600,00 х 1,008 - 133600,00 грн.). Відтак, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 1068,80 грн. відповідно.

Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Підсумовуючи викладене вище, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" частково обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, тому підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат по сплаті судового збору суд зазначає наступне.

У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення частково відбулось на користь позивача, згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача, пропорційно задоволеним вимогам, без урахування зменшеної судом суми пені і штрафу.

Водночас, суд зауважує, що оскільки позивач звернувся до суду з майновою вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 208072,85 грн., відповідно ставка судового збору за подачу позову, який було подано до Господарського суду Миколаївської області за допомогою системи «Електронний суд», становила 2496,87 грн. (208072,85 грн. грн. х 1,5% х 0,8) із застосуванням коефіцієнту 0,8 у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Отже, суд вважає за необхідне покласти на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 2275,65 грн., виходячи із вказаної ставки судового збору, що підлягав сплаті при поданні даного позову, і встановленої судом обґрунтовано заявленої суми (203069,71 х 2496,87 грн. х 208072,85 грн.).

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" до фізичної особи-підприємця Бакреу Альони Романівни про стягнення заборгованості в загальній сумі 208072,85 грн. задовольнити частково.

2. СТЯГНУТИ з фізичної особи-підприємця Бакреу Альони Романівни ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" (50072, м. Кривий Ріг, вул. Волноваська, 51; e-mail: ; ) суму передоплати за договором у розмірі 133600/сто тридцять три тисячі шістсот/грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 395/триста дев`яносто п`ять/грн. 31 коп., інфляційні втрати у розмірі 1068/одна тисяча шістдесят вісім/ грн. 80 коп., пеню у розмірі 255/двісті п`ятдесят п`ять/ грн. 30 коп. та штраф у розмірі 33400/тридцять три тисячі чотириста/грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 2275/дві тисячі двісті сімдесят п`ять/грн. 65 коп.

3. В задоволенні решти позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротехнічна служба" відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 02.01.2026 року, з урахуванням умов воєнного стану та навантаженості, а також перебуванням судді Ільєвої Л.М. у відпустці у період з 18.12.2025 по 24.12.2025 року.

Суддя Л.М. Ільєва