номер провадження справи 26/56/24
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2025 Справа № 908/1634/24(908/3404/24)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1)

до відповідачів: 1/ ФО ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ); 2/ ФО ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ); 3/ ФО ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ); 4/ ФО ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ); треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1/ Розпорядник майна, арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162); 2/ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Наталія Юріївна ( АДРЕСА_5 ); 3/ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна (03150 Україна, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, прим. 143); 3/ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Янова Світлана Вікторівна ( АДРЕСА_6 ) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності

в межах справи № 908/1634/24

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1)

кредитор ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_5 ( АДРЕСА_7 )

розпорядник майна арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162)

Представники сторін:

від позивача Чміль Ю.В. (01.07.25) (в режимі відеоконференції)

від відповідачів не з`явились

треті особи не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Запорізької області 26.12.2024 надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1) до відповідачів: 1/ ФО ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ); 2/ ФО ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ); 3/ ФО ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ); 4/ ФО ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ); треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1/ Розпорядник майна, арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162); 2/ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Первушина Наталія Юріївна ( АДРЕСА_5 ); 3/ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна (03150 Україна, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 72, прим. 143); 3/ Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Янова Світлана Вікторівна ( АДРЕСА_6 ) про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності, для розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство позивача.

27.12.2024 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу № 908/3404/24 розподілено судді Юлдашеву О.О.

Ухвалою суду від 31.01.2025 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ до розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство позивача, відкрито провадження у справі; постановлено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства; підготовче засідання призначено на 20.03.2025 об 11-15 год.

Цією ж ухвалою залучено до участі у справі третіх осіб та витребувано додаткові документальні докази необхідні для розгляду справи.

До суду надійшли наступні документи:

- 13.02.254 та 26.02.25 листи від Відділу Центр надання адміністративних послуг Золотоніської міської ради на виконання ухвали суду від 31.01.25;

- 18.02.25 документи від приватного нотаріуса Первушиної Н.Ю. на виконання ухвали суду від 31.01.25;

- 20.02.25 та 14.03.25 листи Гостомельської селищної військової адміністрації Бучанського району Київської області на виконання ухвали суду від 31.01.25;

- 25.02.25 документи від приватного нотаріуса Єгорової М.Є. на виконання ухвали суду від 31.01.25;

- 13.03.24 документи від приватного нотаріуса Янової С.В. на виконання ухвали суду від 31.01.25;

- 20.03.25 заява третьої особи ОСОБА_6 про розгляд справи без участі.

Зазначені документи залучені судом до матеріалів справи.

Ухвалою від 20.03.2025 закрито підготовче провадження у справі № 908/1634/24(908/3404/24) з розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; призначено справу до розгляду по суті на 13.05.2025 р. о 12:30 год.

Сторони не направили своїх представників у судове засідання 13.05.2025.

Натомість до суду 12.05.25 надійшло клопотання позивача про відкладення судового засідання у зв`язку з неможливістю явки представника.

Ухвалою від 13.05.2025 року судове засідання відкладено на 01.07.2025 о 10-00.

Представник Позивача у судовому засіданні 01.07.2025 підтримав позовні вимоги та просить позов задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема судом було розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі № 908/1634/24(908/3404/24 ) відповідачів.

У судовому засіданні 01.07.2025 судом було оголошено перерву для оголошення рішення суду до 10.07.2025 року 14.30 год.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

07 березня 2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») було укладено Кредитний договір №102/П/74/2008-840, відповідно до умов якого, Банк надав Відповідачу 1 кредит у іноземній валюті у розмірі 94 156 дол.США 0,4 цента зі сплатою 12,89% річних строком до 06.03.2028 року.

За умовами Кредитного договору №102/П/74/2008-840 від 07.03.2008 року (п.3.3.1.) боржник повинен був вносити щомісячно суму мінімально необхідного платежу у розмірі 1098 дол.США.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 26.02.2014 року по справі № 367/701/14-ц було стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» заборгованість за кредитним договором від 07.03.2008 року № 102/П/74/2008-840 в розмірі 947 252,41 грн. ( Дев`ятсот сорок сім тисяч двісті п`ятдесят дві гривні 41 коп.) та судові витрати по справі в розмірі 3 654,00 грн. (Три тисячі шістсот п`ятдесят чотири гривні 00 коп.). Рішення набрало законної сили.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №102/П/74/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

27 травня 2024 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «Менелай» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги №27052024/11-С. За умовами даного Договору ТОВ «Менелай» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 102/П/74/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України, визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Позивачем було надано докази на підтвердження набуття права вимоги за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 102/П/74/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

Доказів оскарження Договорів відступлення права вимоги до матеріалів справи не надано, як і не надано доказів на підтвердження визнання недійсним таких договорів в судовому порядку.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже до Позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №102/П/74/2008-840 від 07.03.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що 27.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Первушиною Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №981. Право власності на дане майно було зареєстровано в державному реєстрі речових правна нерухоме майно.

В подальшому, 10.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Єгоровою М.Є., зареєстрований в реєстрі за №1679. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Та 22.02.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Яновою С.В., зареєстрований в реєстрі за №101. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стверджуючи про наявність підстав для визнання договору недійсним, Позивач зазначає про його фраудаторність, вчинення на шкоду Банку з метою унеможливлення звернення стягнення на єдине майно і суд доводи Позивача визнав обґрунтованими.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства.

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.

Отже, приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 зазначено: «В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам».

Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18).

Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному договорі, в тому числі договорі купівлі-продажу, має певну специфіку, яка проявляється у обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відносяться момент укладення договору, стан платоспроможності, події, що опосередковують укладення договору.

У постанові від 10.07.2024 року справа №201/3274/21 Верховний Суд зазначив, що: «Критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і винятки із цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); ціна договору (ринкова/неринкова); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними під час доведення фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

У даній справі встановлено, що вчиненню спірного Договору купівлі-продажу від 27.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передувало отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у Банку та придбання у власність квартири за рахунок кредитних коштів.

При цьому ОСОБА_1 мав кредитні грошові зобов`язання перед Банком і ці зобов`язання належно не виконував.

Так при розгляді справи №367/701/14-ц було встановлено, що станом на 22.11.2013р. у Відповідач 1 була наявна заборгованість у за кредитним договором № 102/П/74/2008-840.

Тобто на час укладення договору купівлі-продажу у Відповідача 1 вже була наявна заборгованість у розмірі 947 252,41 грн. визначена рішенням суду.

Доказів виконання кредитних зобов`язань в повному обсязі матеріали даної справи не містять.

ОСОБА_1 не міг не знати про існування невиконаних кредитних зобов`язань перед Банком, прострочення зі свого боку зобов`язань зі сплати обов`язкових періодичних платежів та процентів, а також не міг не знати, що за обставин невиконання/неналежного виконання зобов`язань за Кредитним договором настане ризик можливості звернення стягнення на набуту у власність квартиру.

З наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за параметрами пошуку: фізична особа РНОКПП НОМЕР_1 (Відповідача 1 ОСОБА_1 ) вбачається, що за ОСОБА_1 не зареєстроване право власності на будь-яке майно.

Верховний суд акцентує увагу, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.

Правочин не може використовуватися учасниками правовідносин для уникнення від виконання зобов`язань (незалежно від наявності судового рішення), сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як вже згадано, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В обранні варіантів добросовісності поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредиторів.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками господарських відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним чи зменшується обсяг його платоспроможності, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору (кредиторам).

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Матеріалів справи не містять доказів на підтвердження оплати за договорами купівлі-продажу.

Разом з цим, доцільно звернути увагу на постанову Верховного Суду від 08.01.2025 року у справі № 760/21831/18, в якій Суд зазначив, що відповідно до положень цивільного законодавства, недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. Таким чином, інтереси покупця будуть захищені в рамках встановленого правопорядку, і це усуне необхідність у додаткових діях для відшкодування збитків.

З огляду на викладене вище у сукупності, слід визнати, що Відповідач 1, вчиняючи Договір купівлі-продажу квартири від 27.06.2014, про недійсність якого заявлено Позивачем, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду кредитору Банку та з метою ухилення від виконання кредитних зобов`язань шляхом звернення стягнення на квартиру, що є підставами для визнання цього Договору недійсним згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, на підставі загальних засад цивільного законодавства, які вимагають справедливості, добросовісності та розумності у правовідносинах (п.6 ст.3 ЦК України), недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) та на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідачі своїм правом на подання відзиву не скористалися, не надали жодних доказів на спростування заявлених вимог.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст.86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже позов є правомірним та обґрунтованим.

За змістом ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Крім того, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Господарське судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В процесуальному законодавстві передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з положеннями статті 76 ГПК України Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того у пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відтак, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Оцінку аргументам та доводам учасників, матеріалам справи, які мають значення та впливають на вирішення спору, судом надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим, доводи наведені в позовній заяві доведеними та такими, що відповідають чинному законодавству, а відтак позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , укладений 27.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Первушиною Н.Ю., зареєстрований в реєстрі за №981 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 00 індексний номер рішення: 14101672 від 27.06.2014, номер відомостей про речове право: 6167070, припинивши права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 00.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , укладений 10.10.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Єгоровою М.Є., зареєстрований в реєстрі за №1679 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 00 індексний номер рішення: 16379286 від 10.10.2014, номер відомостей про речове право: 7284111, припинивши права власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_6 ) на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 00.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_8 , укладений 22.02.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Яновою С.В., зареєстрований в реєстрі за №101 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію (з відкриттям розділу) права власності за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 00 індексний номер рішення: 39806250 від 22.02.2018, номер відомостей про речове право: 24956438, припинивши права власності за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на квартиру АДРЕСА_8 номер РНОНМ 00.

Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом відновлення права власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_8 .

Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ( АДРЕСА_4 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Видати накази.

У зв`язку із введенням із 05 год. 30 хв. 24.02.22 воєнного стану в Україні Указом Президента України від 24.02.22 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію Російської Федерації проти України … рішення складено 17.02.26.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.