РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

08.07.2025Справа № 910/12716/23
Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/12716/23

За позовом Київського національного лінгвістичного університету

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп»

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Міністерство освіти і науки України

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг»

про визнання недійсним договору та скасування рішень реєстратора

Представники учасників справи:

від позивача: Бєлкін М.Л.;

від відповідачів: не з`явились;

від третьої особи-1: не з`явився;

від третьої особи-2: Ковальчук В.В..

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Київський національний лінгвістичний університет (далі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» (далі - відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (далі - відповідач-2) про визнання недійсним договору та скасування рішення реєстратора.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 без належних правових підстав забезпечив виконання договору позики №28-1/10 від 28.10.2020 з відповідачем-2, шляхом укладення договору іпотеки №6129 від 16.11.2020, предметом якого є нерухоме майно гуртожиток секція 4, літ. «А» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) та гуртожиток секція 5, літ. «А» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61), так як дані об`єкти нерухомості належать позивачу.

Разом з позовом було подано клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, а саме Міністерство освіти і науки України, оскільки рішення у даній справі на переконання позивача може вплинути на права та обов`язки Міністерства.

Також, разом з позовом було подано клопотання про витребування доказів, у якому позивач просив суд витребувати у приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни такі документи: рішення приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020; рішення приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171712 від 16.11.2020; документи, які містяться в реєстраційній справі щодо об`єкту нерухомого майна №00, а саме гуртожиток (секція 4, літ. "А"), які стосуються встановлення іпотеки щодо цього майна; документи, які містяться в реєстраційній справі щодо об`єкту нерухомого майна №61, а саме гуртожиток (секція 5, літ. "А"), які стосуються встановлення іпотеки щодо цього майна.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2023 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/12716/23, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі.

08.09.2023 року через відділ діловодства суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшла заява про долучення доказів, в якій позивач просив суд долучити до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 02.08.2023 по справі №910/19914/21, постанови Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 по справі №910/19908/21 та інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна.

12.09.2023 року через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, за якою до набрання законної сили рішенням у справі №910/12716/23 позивач просить забезпечити позов шляхом: заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну реєстрацію права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна, а саме: гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, окрім реєстраційних дій, спрямованих на скасування та/або вилучення записів з реєстру внесених на підставі рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020 та 55171712 від 16.11.2020; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (ідентифікаційний код 31811499) у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження майна - гуртожитку (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1; заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (ідентифікаційний код 31811499) у будь-який спосіб звертати стягнення на нерухоме майно та/або вчиняти дії щодо відчуження майна - гуртожитку (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

29.09.2023 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач-2 проти позову заперечив та звернув увагу на те, що позивач не виступає стороною оспорюваного договору іпотеки, і такий правочин жодним чином не перешкоджає відновленню прав та/або законних інтересів позивача шляхом внесення відповідних записів права власності на об`єкти нерухомості до ДРРП, поряд з тим, позивач звертаючись до суду з даним позовом не зазначає, які саме цивільні права або інтереси на момент вчинення оспорюваного правочину порушувались. Відповідач-2 наголосив, що твердження позивача про недобросовісність відповідача-2 є необґрунтованим, адже укладаючи оспорюваний у даній справі правочин, ТОВ «Л-Груп» керувалося чинним на той момент судовим рішенням у справі №910/2861/18, яке визначало, що майно, яке є предметом іпотеки перебувало у власності відповідача-1.

Також, 29.09.2023 року разом з відзивом від Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» надійшло клопотання про залучення у справу в якості третьої особи на стороні відповідача-1 - ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг», так як останнім було виділено спірне майно (предмет іпотеки) в капітал ТОВ «Л.С.Ц» і в силу положень статті 109 Цивільного кодексу України ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» та ТОВ «Л.С.Ц» відповідають перед кредиторами солідарно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 заяву Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/12716/23 заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно та всім органам, уповноваженим на проведення державної реєстрації (в тому числі Міністерству юстиції України та його територіальним органам, виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській, Севастопольській міській, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») вчиняти реєстраційні дії щодо реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень на нерухоме майно, скасування реєстраційних дій, виключення записів про державну реєстрацію, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (в т. ч. до Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек) записи про державну реєстрацію права власності та інших речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації права власності та інших речових прав та їх обтяжень, змін до таких записів щодо нерухомого майна гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 61; загальною площею 1212,8 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 та гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв. м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, окрім, як на виконання судових рішень, які набрали законної сили. В іншій частині в задоволенні заяви Київського національного лінгвістичного університету про забезпечення позову у справі №910/12716/23 відмовлено.

У судовому засіданні 03.10.2023 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 ГПК України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залучення Міністерства освіти і науки України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів та відкладення підготовчого засідання на 17.10.2023.

Так, відповідно до статті 50 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Метою участі третіх осіб у справі є обстоювання ними власних прав і законних інтересів, на які може справити вплив рішення чи ухвала суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, виступає в процесі на боці тієї сторони, з якою в неї існують певні правові відносини. Залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, до участі у справі вирішується господарським судом з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес до даної справи. Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з`ясовувати, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав та/або обов`язків у майбутньому.

Згідно статуту Київського національного лінгвістичного університету, він є юридичною особою публічного права - державною установою, у той час як, органом управління університету є центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 №630 Міністерство освіти і науки України (МОН) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах освіти і науки, наукової, науково-технічної діяльності, інноваційної діяльності в зазначених сферах, трансферу (передачі) технологій, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю закладів освіти, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності.

Абзац 1 статті 14 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент вчинення спірного правочину) встановлює, що предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що є об`єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацією на праві господарського відання. Передача в іпотеку цього майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація. Продаж предмета іпотеки, що є об`єктом права державної чи комунальної власності, здійснюється з урахуванням вимог законів України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та "Про особливості приватизації об`єктів незавершеного будівництва".

Частина 1 статті 80 Закону України «Про освіту» встановлює, що до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать: зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

При цьому, об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню для провадження видів діяльності, не передбачених спеціальними законами, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення уповноваженим органом управління можливості користування державним або комунальним нерухомим майном відповідно до законодавства (частина 4 статті 80 Закону України «Про освіту»).

Забороняється передача в іпотеку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (абзац 2 статті 14 Закону України «Про іпотеку»).

Як на цьому наголошує позивач, жодної згоди від Міністерства освіти і науки України на передачу в іпотеку не надано.

Враховуючи наведені положення чинного законодавства, предмет та підстави позову, суд дійшов висновку про залучення до участі у справі Міністерства освіти і науки України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, оскільки рішення у даній справі може вплинути на його права та обов`язки.

Відповідно до статті 109 Цивільного кодексу України виділом є перехід за розподільчим балансом частини майна, прав та обов`язків юридичної особи до однієї або кількох створюваних нових юридичних осіб.

Після прийняття рішення про виділ учасники юридичної особи або орган, що прийняв рішення про виділ, складають та затверджують розподільчий баланс.

Юридична особа, що утворилася внаслідок виділу, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями юридичної особи, з якої був здійснений виділ, які згідно з розподільчим балансом не перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Юридична особа, з якої був здійснений виділ, несе субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями, які згідно з розподільчим балансом перейшли до юридичної особи, що утворилася внаслідок виділу. Якщо юридичних осіб, що утворилися внаслідок виділу, дві або більше, субсидіарну відповідальність вони несуть спільно з юридичною особою, з якої був здійснений виділ, солідарно.

Якщо після виділу неможливо точно встановити обов`язки особи за окремим зобов`язанням, що існувало у юридичної особи до виділу, юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридичні особи, що були створені внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, об`єкт іпотеки (спірне майно) було набуто відповідачем-1 на підставі розподільчого балансу ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» внаслідок виділу частини майна.

Відтак, враховуючи предмет спору та те, що юридична особа, з якої здійснено виділ, та юридична особа, що була створена внаслідок виділу, несуть солідарну відповідальність перед кредитором за таким зобов`язанням, щонайменше до встановлення обсягу обов`язків за окремим зобов`язанням, що існувало до виділу, суд дійшов висновку про необхідність залучення Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів.

12.10.2023 року через відділ діловодства суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшла відповідь на відзив ТОВ «Л-Груп», в якій позивач проти доводів відповідача-2 заперечив та вказав, що ТОВ «Л.С.Ц.» та ТОВ «Л-Груп» не є добросовісними іпотекодавцем та іпотекодержателем, адже відповідачі, як пов`язані юридичні особи, фактично діяли всупереч принципам добросовісності, обачності та розумності, оскільки знали, що станом на 16.11.2020 (момент вчинення спірного правочину) не було завершено розгляд справи №910/2861/18 та не було скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 07.06.2019 по справі 910/14458/18 за позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою :79:364:0038 шляхом знесення частини будинку (секцій 4, 5,6), тобто передбачаючи розвиток судових справ на майбутнє, відповідачі перед укладанням договору іпотеки, мали враховувати, що предмет іпотеки може бути знесеним на підставі судового рішення та враховувати права університету на земельну ділянку на нерухомість. Позивач наголошує, що ТОВ «Л-Груп» та ТОВ «Л.С.Ц.» знали про заявлені університетом права та вимоги щодо гуртожитків і, у подальшому, передбачаючи розвиток судових справ на майбутнє та діючи розумно та обачно, сторони договору іпотеки мали виходити з того, що на момент укладання договору іпотеки існують незавершені судові спори стосовно гуртожитків, за наслідком яких предмет іпотеки міг бути або визнаний за Університетом або знесений. При цьому, позивач зауважує, що безпосередній зміст судових рішень у справах, які не були завершені на момент укладання договору іпотеки, в контексті добросовісності його сторін, не мають особливого значення, важливим є сам факт спору щодо гуртожитків та земельної ділянки, тож укладання договору іпотеки до остаточного завершення судових спорів, іпотекодержателем в такій ситуації було нерозумно та необачно, відтак ТОВ «Л-Груп» не виявило розумної та обачної поведінки при укладанні договору іпотеки, а з огляду на структуру власності та пов`язаність посадових осіб ТОВ «Л-Груп» із незаконними володільцями гуртожитків, відповідач-2 є недобросовісним іпотекодержателем.

Крім того, позивач зауважив, що власником гуртожитків станом на момент укладення договору іпотеки, був університет, незалежно від незаконного заволодіння ними іншими особами і університет не давав згоди на передання гуртожитків в іпотеку, як і не уповноважував ТОВ «Л.С.Ц.» розпоряджатись гуртожитками.

12.10.2023 року через відділ діловодства суду від Київського національного лінгвістичного університету надійшло клопотання про витребування доказів, у якому позивач просив суд: витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» докази, а саме: оригінал інвестиційного договору №18 від 20.02.2007 з відміткою про його погодження; оригінал дозволу на виконання будівельних робіт від 20.04.2010 № 1968-Гл/С; оригінал експертного звіту від 27 лютого 2015 року №3-004-15-ЕП/КО; оригінал додатку до експертного звіту від 27 лютого 2015 року №3-004-15-ЕП/КО; оригінал проектної документації гуртожитку (секція 4, секція 5); оригінал сертифікату серії ІУ №91, виданого 12.03.2015; оригінал технічного паспорта на гуртожиток (секція 4); оригінал технічного паспорта на гуртожиток (секція 5); оригінал технічного паспорта на гуртожиток (секція 6); оригінал листа КНЛУ №1504/01 від 05.12.2017; оригінал листа КНЛУ №530/01 від 14.03.2018; оригінал протоколу №20 Загальних зборів Учасників ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» від 06.11.2020; оригінал розподільчого балансу станом на 31.10.2020 ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг»; оригінал розшифрування активів, зобов`язань і капіталу, які передаються ТОВ «Л.С.Ц.» станом на 31.10.2020; оригінал проспекту емісії облігацій ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг»; оригінал звітності ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» щодо відомостей про зміну складу посадових осіб емітента станом на 19.04.2023; оригінал звітності ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» щодо відомостей про зміну складу посадових осіб емітента станом на 19.01.2023; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» докази, а саме: оригінал договору іпотеки, укладеного 16.11.2020 між ТОВ «Л.С.Ц.» та ТОВ «Л-Груп»; оригінал договору іпотеки, укладеного 16.11.2020 між ТОВ «Л.С.Ц.» та ТОВ «Олімпія»; оригінал протоколу №1 Загальних зборів Учасників ТОВ «Л.С.Ц» від 06.11.2020; оригінал розподільчого балансу станом на 31.10.2020; оригінал розшифрування активів, зобов`язань і капіталу, які передаються ТОВ «Л.С.Ц.» станом на 31.10.2020; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Спортивний комплекс «Олімпія» доказ, а саме: оригінал договору іпотеки, укладеного 16.11.2020 між ТОВ «Л.С.Ц» та ТОВ «Олімпія»; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «P.I.M.I» докази, а саме: оригінал довідки від 17.07.2019; оригінал протоколу №8 ТОВ «Р.І.М.І.» від 16 липня 2019 року; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» доказ, а саме: оригінал договору іпотеки, укладеного 16.11.2020 між ТОВ «Л.С.Ц.» та ТОВ «Л-Груп»; витребувати у Національної комісії з цінних паперів і фондового ринку доказ, а саме: оригінал рішення НКЦПФР №101 від 9 лютого 2021 року; витребувати у Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації докази, а саме: копію рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020; копію рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171712 від 16.11.2020; документи, які містяться в реєстраційній справі щодо об`єкту нерухомого майна №00, а саме гуртожитку (секція 4, літ. "А"); документи, які містяться в реєстраційній справі щодо об`єкту нерухомого майна №61, а саме гуртожитку (секція 5, літ. "А").

Вказане клопотання мотивоване тим, що оскільки ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.2023 зобов`язано позивача надати суду оригінали всіх документів по суті спору, доданих до позовної заяви (для огляду), а частина документів в оригіналі не знаходиться у розпорядженні позивача, то наявні підстави для витребування їх у осіб, що мають оригінали цих документів.

17.10.2023 року через відділ діловодства суду від Міністерства освіти і науки України надійшли пояснення по справі, у яких третя особа-1 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі з мотивів наведених у позові. При цьому, Міністерство зауважило, що саме Університет, а не ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг», як в силу закону, так і в силу інвестиційного договору, має право власності на результати інвестиційної діяльності, а саме на спірні гуртожитки (об`єкти нерухомого майна: №61, №00, №61), крім того, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 встановлено право власності університету, як замовника будівництва та як землекористувача, на об`єкти, які збудовані на відповідній земельній ділянці.

Судове засідання призначене на 17.10.2023 не відбулося, у зв`язку із оголошенням повітряної тривоги у м. Києві, а відтак ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.10.2023 підготовче засідання у справі призначено на 31.10.2023.

До відділу діловодства суду 20.10.2023 року надійшла ухвала Північного апеляційного господарського суду від 17.10.2023, якою у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи №910/12716/23, у зв`язку з оскарженням ухвали Господарського суду міста Києва від 02.10.2023.

25.10.2023 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» надійшли заперечення на письмові пояснення Міністерства освіти і науки України, в яких відповідач-2 вказав, що ТОВ «Л-Груп», як іпотекодержатель, не має жодного відношення до спорів наведених позивачем та третьою особою-1 у власних заявах по суті спору. Як зазначає відповідач-2 істотним для нього є лише те, що на дату укладення договору іпотеки, у судовому порядку університету було відмовлено у визнанні за ним права власності на спірні об`єкти нерухомості, отже дії відповідача-2 не можуть вважатися неправомірними, так як сторони під час укладення договору іпотеки керувались чинним на той момент судовим рішення у справі №910/2861/18.

26.10.2023 року через відділ діловодства суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» надійшли письмові пояснення, в яких третя особа-2 проти позову заперечила та вказала, що на момент укладення оспорюваного у даній справі договору іпотеки, у судовому порядку Університету було відмовлено в задоволенні позову про визнання за ним права власності на об`єкти нерухомості (гуртожитки), а відтак очевидним є те, що сторони договору іпотеки діяли законно, зокрема і у відповідності до висновків чинного судового рішення у справі №910/2861/18. ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг» наголошує, що сам лише факт реєстрації за університетом права власності на спірні об`єкти нерухомості (гуртожитки) через 3 роки після укладення договору іпотеки не може зумовлювати недійсність такого правочину. Крім того, третя особа-2 наголосила, що іпотека на майно після його переходу у володіння іншому власнику є дійсною в силу приписів статті 23 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.10.2023 року зупинено провадження у справі №910/12716/23 до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва з Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.11.2023 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." на ухвалу Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 у справі №910/12716/23 з доданими документами повернуто заявнику без розгляду.

За супровідним листом Північного апеляційного господарського суду №910/12716/23/09.1-04.1/6780/23 від 21.11.2023 матеріали справи повернуті до Господарського суду міста Києва 23.11.2023 та передані на сектор судді з відділу автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.12.2023 поновлено провадження у справі №910/12716/23 та призначено підготовче засідання на 26.12.2023.

До відділу діловодства суду 04.12.2023 року надійшла ухвала Північного апеляційного господарського суду від 30.11.2023, якою у Господарського суду міста Києва витребувано матеріали справи №910/12716/23, у зв`язку з оскарженням ухвали Господарського суду міста Києва від 02.10.2023.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.12.2023 року зупинено провадження у справі №910/12716/23 до повернення матеріалів справи до Господарського суду міста Києва з Північного апеляційного господарського суду.

За супровідним листом Північного апеляційного господарського суду №910/12716/23/09.1-04.1/1897/24 від 22.03.2024 матеріали справи повернуті до Господарського суду міста Києва 25.03.2024 та передані на сектор судді з відділу автоматизованого документообігу суду, моніторингу виконання документів (канцелярія).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.04.2024 поновлено провадження по справі №910/12716/23 та призначено підготовче засідання у справі.

06.05.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Київського національного лінгвістичного університету надійшло клопотання про долучення доказів, а саме спірних рішень про державну реєстрації прав та їх обтяжень №55171712, №55171601 від 16.11.2020.

У судовому засіданні 19.11.2024 суд, у відповідності до статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголосив перерву до 03.12.2024.

02.12.2024 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Київського національного лінгвістичного університету надійшла заява, в якій позивач просив суд залишити без розгляду подані раніше клопотання про витребування доказів, у зв`язку із втратою актуальності та закрити підготовче провадження у справі.

Судове засідання, призначене на 03.12.2024, не відбулось у зв`язку з відключенням світла, що підтверджується актом Господарського суду міста Києва від 04.12.2024 щодо знеструмлення електромережі суду, вихід з ладу сервера автоматизованої системи та інші умови, що впливають на безперебійність функціонування автоматизованої системи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 призначено підготовче засідання у справі на 19.12.2024.

У судовому засіданні 19.12.2024 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про залишення клопотань позивача про витребування доказів без розгляду, при цьому виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.

Так, до відділу діловодства суду 02.12.2024 року від представника позивача надійшла заява про залишення без розгляду поданих раніше клопотань про витребування доказів, у зв`язку із втратою актуальності.

Частиною 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України).

За приписами статті 14 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Приписами частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України визначено коло прав учасників справи, відповідно до якої учасники мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб, користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Відповідно до ч. 10 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України, якщо спірні відносини не врегульовані законом і відсутній звичай ділового обороту, який може бути до них застосований, суд застосовує закон, що регулює подібні відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - виходить із загальних засад і змісту законодавства (аналогія права).

При цьому, як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11 відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Пунктом 5 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд залишає позов без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Судом встановлено, що заяву про залишення без розгляду клопотань про витребування доказів подано представником позивача - адвокатом Бєлкіним М.Л. на підставі наявних в матеріалах справи ордерів про надання правничої (правової) допомоги.

З огляду на викладене, враховуючи реалізацію позивачем свого процесуального права на подання заяви про залишення без розгляду клопотань про витребування доказів, яке заявлено уповноваженою особою позивача, суд приходить до висновку про задоволення заяви та залишення клопотань про витребування доказів без розгляду.

10.02.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Київського національного лінгвістичного університету надійшла заява, в якій позивач просив суд врахувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2024 у справі №910/15992/23 та від 20.11.2024 у справі №910/2281/24.

11.02.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-2 повторно наголосив на тому, що дії сторін оспорюваного правочину, засновані на чинному судовому рішенні, чинних записах у Державному реєстрі прав на нерухоме майно, а тому не можуть вважатися недобросовісними за жодних умов. Відповідач-2 наголошує, що у позові взагалі не визначено, в чому конкретно, виразилось порушення норм Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України «Про іпотеку» в момент укладення та реєстрації оспорюваного правочину. На переконання відповідача-2, обтяження майна іпотекою хоч і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмеження правомочності розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб`єктів вказаних правовідносин.

16.04.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Київського національного лінгвістичного університету надійшли додаткові пояснення, в яких позивач просив врахувати під час розгляду даної справи, постанови у справах №910/2281/24 та №910/15992/23 в яких встановлені преюдиціальні обставини та які набрали законної сили.

22.04.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Київського національного лінгвістичного університету надійшли додаткові пояснення, у яких позивач просив суд врахувати факти встановлені у постанові Північного апеляційного господарського суду у справі №910/2281/24.

Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 13.05.2025.

У судовому засіданні 13.05.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, представник третьої особи-2 проти позову заперечив просив відмовити.

Відповідачі та третя особа-1 у судове засідання не з`явились хоча про дату, час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, враховуючи, що відповідачі та третя особа-1 були належним чином повідомлені про розгляд справи, втім про причини своєї неявки не повідомили і не подали жодних клопотань, суд на місці постановив розгляд справи проводити за їх відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 219 Господарського процесуального кодексу України суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

У судовому засіданні 13.05.2025 року, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення на 27.05.2025.

Судове засідання, призначене на 27.05.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.06.2025 призначено судове засідання у справі на 08.07.2025.

У судовому засіданні 08.07.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи-2, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

16.11.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.», як іпотекодавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп», як іпотекодержателем, було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщуком О.І. та зареєстрований у реєстрі за №6129 (далі - договір, договір іпотеки, спірний договір/правочин), предметом якого, за умовами пункту 1.1 є забезпечення виконання зобов`язань Іпотекодавця перед Іпотекодержателем, що випливають з договору позики №28-1/10 (тимчасової безвідсоткової фінансової допомоги на зворотній основі) від 28.10.2020 року, укладеного між ТОВ «Л-Груп» та ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» (ідентифікаційний код юридичної особи 16307284), зобов`язання за яким по поверненню суми позики у розмірі 30000000,00 (тридцять мільйонів гривень) 00 копійок, передано до ТОВ «Л.С.Ц.» відповідно до розподільчого балансу від 06.11.2020 року (далі - «договір позики»), з кінцевим терміном повернення 27 жовтня 2021 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору предметом іпотеки є нерухоме майно іпотекодавця, а саме: гуртожиток (секція 4, літ. «А»), загальною площею 722,6 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Ломоносова, будинок 50/2, секція 4, що належить іпотекодавцю на підставі розподільчого балансу затверджено Загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг». Право власності на нерухоме майно зареєстроване за іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.І. 11 листопада 2020 року за номером запису про право власності: 39177737, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232468467, виданого цим же приватним нотаріусом від 13 листопада 2020 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.І. 16 листопада 2020 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 та гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальною площею 1212,8 кв.м., житлова площа 481.3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на підставі Розподільчого балансу затвердженого Загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг». Право власності на нерухоме майно зареєстроване за іпотекодавцем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.І. 11 листопада 2020 року за номером запису про право власності: 39178602, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №232476066, виданого цим же приватним нотаріусом від 13 листопада 2020 року та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.І. 16 листопада 2020 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61 (надалі - предмет іпотеки).

Згідно пункту 1.3 договору на строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно умов цього договору та вимог чинного законодавства України.

За згодою сторін предмет іпотеки оцінюється у загальну суму 24541622,04 (двадцять чотири мільйони п`ятсот сорок одна тисяча шістсот двадцять дві) гривні 04 копійки (пункт 1.4 договору).

За умовами пункту 2.1 договору іпотекодавець свідчить та гарантує, що: предмет іпотеки є його власністю, на момент укладання цього договору нікому іншому не проданий, іншим чином не відчужений, в іпотеці, заставі (в тому числі податковій), під забороною (арештом) не перебуває, як внесок до статутного капіталу інших юридичних осіб не внесений; на предмет іпотеки не звернуто стягнення; йому відомо, що без згоди іпотекодержателя він не має права відчужувати предмет іпотеки; до іпотекодавця не пред`явлені майнові позови, пов`язані з вилученням предмета іпотеки; предмет іпотеки не є іпотечним забезпеченням інших зобов`язань іпотекодавця; іпотекодавцем надані всі наявні і необхідні документи, що стосуються предмета іпотеки.

Пунктом 2.2 договору встановлено, що у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця в повному обсязі, включаючи основну суму боргу, можливі збитки, завдані несвоєчасним виконанням зобов`язання, а також необхідні витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

Іпотека виникає з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Наступна іпотека без згоди іпотекодержателя не допускається (пункти 3.1, 3.2 договору).

Відповідно до пункту 3.3 договору зобов`язання, забезпечене іпотекою, вважається виконаним, якщо погашено позику, сплачені можливі відшкодовані збитки, завдані несвоєчасним виконанням зобов`язань по договору позики та/або цьому договору, а також сплачені необхідні витрати на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, витрати пов`язані з пред`явленням вимоги за зобов`язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки.

Згідно пункту 6.1 договору іпотекодержатель має право задоволення своїх вимог за цим договором, які виникають у іпотекодержателя у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, в цілому або в тій чи іншій їх частині, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання своїх зобов`язань перед іпотекодержателем за цим договором, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

За умовами пункту 6.2 договору іпотекодавець в будь-який час до реалізації предмета іпотеки має право припинити звернення на нього стягнення виконанням зобов`язання в повному обсязі.

Пунктом 6.3 договору встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язань за договором позики в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору.

Умовами пункту 8.2 договору встановлено, що іпотека припиняється у разі: припинення договору позики; реалізації предмету іпотеки у встановленому законодавством порядку; набуття іпотекодержателем прав власності на предмет іпотеки; з інших підстав, передбачених чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 8.3 договору спори, що можуть виникнути у процесі виконання цього договору і не врегульовані ним, вирішуються у встановленому законом порядку.

Договір набуває чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання зобов`язань по договору позики та цьому договору (пункт 8.1 договору).

16.11.2020 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.І. було прийнято рішення №55171601 від 16.11.2020 та №55171712 від 16.11.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: гуртожиток (секція 4, літ. «А») з реєстраційним номером 00, що розташований м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 50/2, секц. 4; та гуртожиток (секція 5, літ. «А») з реєстраційним номером 61, що розташований м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 50/2, секц. 5.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №910/2861/18, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019, відмовлено у задоволенні первісного позову КНЛУ до ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» про зобов`язання виконати пункт 5.2.3 інвестиційного договору № 18 від 20.02.2007 на реалізацію проєкту будівництва на земельній ділянці площею 0,5809 га (кадастровий №:79:364:0038) за адресою: м. Київ, Голосіївський район, АДРЕСА_1, а саме: передати КНЛУ 2500 кв.м загальної площі студентського гуртожитку шляхом оформлення акта про результати інвестиційної діяльності по об`єкту в редакції, запропонованій позивачем; визнання за Університетом права власності на гуртожиток (секція 5, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, загальною площею 1212,8 кв.м за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секція 5; визнання за Університетом права власності на гуртожиток (секція 4, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, загальною площею 722,6 кв.м за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секція 4; визнання за Університетом права власності на частку розміром 7885/10000 об`єкта нерухомого майна, а саме гуртожитку (секція 6, літ. «А»), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 61, загальною площею 716 кв.м за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секція 6; зустрічні позовні вимоги ТОВ "ТМО "Ліко-Холдінг" до КНЛУ про розірвання договору задоволено повністю та розірвано інвестиційний договір № 18 на реалізацію проєкту будівництва, укладений 20.02.2007 між КНЛУ та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг».

У подальшому, постановою Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 по справі 910/2861/18 касаційну скаргу КНЛУ задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №910/2861/18 в частині відмови у задоволенні первісного позову змінено, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. В іншій частині щодо первісного позову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №910/2861/18 залишено без змін. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.05.2019 та рішення Господарського суду міста Києва від 12.12.2018 у справі №910/2861/18 в частині задоволення зустрічного позову скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, зазначено, що вимога Університету про визнання за ним права власності на спірне майно є неефективним способом захисту, бо Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов. З огляду на це зазначена позовна вимога задоволенню не підлягає. Суди попередніх інстанцій хоча й дійшли правильних висновків про відмову в задоволенні позову в цій частині, проте з інших мотивів (п. 101). Зважаючи на викладене, істотне порушення умов договору щодо непередання Університетом ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» земельної ділянки як будівельного майданчика та несплати інвестиційного і пайового внесків відсутнє, так як відповідач здійснив спірне будівництво на земельній ділянці, яка передана в постійне користування Університету, та ввів об`єкт нерухомості в експлуатацію. Викладене вказує й на відсутність шкоди, завданої ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», адже останнє не позбавилося того, на що розраховувало при укладенні договору й досягло його мети. Звідси висновок судів попередніх інстанцій щодо задоволення зустрічних позовних вимог про розірвання договору з підстав його істотного порушення є помилковим (пункти 126, 127).

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 позов Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг», ТОВ «Л-Груп» та Міністерства освіти і науки України про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету об`єкт нерухомого майна: гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальною площею 1212.8 кв.м., за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секц. 5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61.

Постановою Верховного Суду від 02.08.2023 у справі №910/19914/21 касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Л.С.Ц." залишено без задоволення, постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 та рішення Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 залишено без змін з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за №61 (інформаційна довідка № 345240247 від 04.09.2023) право власності об`єкта нерухомого майна - гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальна площа 1212,8 кв.м, житлова площа 481,3 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 50/2, секція 5, належить Київському національному лінгвістичному університету; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69117467 від 01.09.2023 ПН КМНО Косенко Л.А.; документи подані для державної реєстрації, зокрема, рішення Господарського суду міста Києва № 910/19914/21 від 14.11.2022.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі №910/19908/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 позов Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерства освіти та науки України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету гуртожиток (секція 4, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секція 4.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна за №00 (інформаційна довідка № 345736516 від 07.09.2023) право власності об`єкта нерухомого майна - гуртожиток (секція 4, літ. «А»), загальна площа 722,6 кв.м, за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 50/2, секція 4, належить Київському національному лінгвістичному університету; підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 69162644 від 05.09.2023 ПН КМНО Косенко Л.А.; документи подані для державної реєстрації, зокрема, рішення Господарського суду міста Києва № 910/19908/21 від 08.12.2022.

Як зазначає позивач, предмет іпотеки за оспорюваним іпотечним договором є його власністю, розпоряджатися якою відповідач-1 уповноважений не був, при цьому відповідачі між собою є пов`язаними особами та були обізнані про права університету на нерухоме майно, однак допускали недобросовісну та суперечливу поведінку, що свідчить про фраудаторність правочину та незаконну передачу нерухомого майна в іпотеку, у зв`язку з чим договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, а рішення реєстратора - скасуванню.

У свою чергу, відповідач-2 проти позову заперечив та вказав, що позивач не виступає стороною оспорюваного договору іпотеки, і такий правочин жодним чином не перешкоджає відновленню прав та/або законних інтересів позивача шляхом внесення відповідних записів права власності на об`єкти нерухомості до ДРРП. Крім того, звертаючись до суду з даним позовом, позивач не зазначає, які саме цивільні права або інтереси на момент вчинення оспорюваного правочину порушувались, а твердження про недобросовісність відповідачів є необґрунтованим так як укладаючи оспорюваний у даній справі правочин, останні керувалися чинним на той момент судовим рішення у справі №910/2861/18, яке визначало, що майно, яке є предметом іпотеки перебувало у власності відповідача-1.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частини 1, 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги.

Суд зазначає, що вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права. При цьому, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.

Заявлені Київським національним лінгвістичним університетом вимоги про визнання недійсним договору іпотеки обґрунтовані, зокрема, порушенням його прав, як власника нерухомого майна, яке незаконно було передано в іпотеку.

Як вже зазначалось вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.05.2023 позов Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ТОВ «ТМО «Ліко-Холдинг», ТОВ «Л-Груп» та Міністерства освіти і науки України про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету об`єкт нерухомого майна: гуртожиток (секція 5, літ. «А»), загальною площею 1212.8 кв.м., за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секц. 5, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 61.

Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 08.12.2022 у справі №910/19908/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2023 позов Київського національного лінгвістичного університету до Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Міністерства освіти та науки України, за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Територіальне міжгосподарче об`єднання «Ліко-Холдінг» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено, витребувано з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» на користь Київського національного лінгвістичного університету гуртожиток (секція 4, літ «А»), реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00; загальною площею 722,6 кв.м. за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1, секція 4.

У вказаних справах суди зазначили, що дослідивши наявні в матеріалах документи та докази, зокрема: інвестиційний договір № 18 від 20.02.2007; листування між Університетом та ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» (у якому йдеться зокрема про те, що на земельній ділянці Університету планується побудувати три секції (№ 4, 5, 6) житлового будинку № 50/2 по вул. Ломоносова у Голосіївському районі міста Києва); сертифікат Державної архітектурно-будівельної інспекції України серія ІУ № 91 (у якому серед основних показників об`єкта "Будівництво житлових будинків з підземними паркінгами та закладами по обслуговуванню населення за адресою: вул. Вільямса, 7 і вул. Ломоносова, 42-50 у Голосіївському районі м. Києва. Житловий будинок № 50/2 по вул. Ломоносова (секція № 4, № 5, № 6, № 7) (IV черга будівництва, 2 пусковий комплекс)" зазначено - гуртожиток 2 651,4 кв.м); інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, щодо реєстрації ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» за собою права власності на спірні об`єкти нерухомості, а саме: гуртожитки, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 50/2, секц. 4 та 5; постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/2861/18 від 16.02.2021 (у якій встановлено, що ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» на земельній ділянці Університету побудовано гуртожиток); враховуючи, що в межах розгляду справ № 910/19914/21 та №910/19908/21 відповідачем (ТОВ «Л.С.Ц.») та/або ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» не було надано належних доказів, які б підтверджували обставину передачі спірної земельної ділянки ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» для забудови (зокрема, будівництва гуртожитку) на підставі інших документів, аніж інвестиційний договір № 18 від 20.02.2007, суди дійшли висновку, що майно, яке є предметом даного спору, було побудовано відповідно до умов інвестиційного договору № 18 від 20.02.2007 на земельній ділянці, що належить Університету на праві постійного користування і саме Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній ділянці об`єкти, зокрема, на гуртожиток (секція 4, літ. «А» та секція 5, літ. «А»), реєстраційні номери об`єктів нерухомого майна 00 та 61, за адресою: м. Київ, АДРЕСА_1 літ. «А» та секц. 5 літ. «А».

Крім того, Верховний Суд у постанові від 02.08.2023 у справі №910/19914/21 зазначив, що встановивши, що позивачем (КНЛУ) доведено наявність у нього права власності на спірне майно, яке на даний час зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем (ТОВ «Л.С.Ц.»), суди попередніх інстанцій дійшли правомірного висновку про наявність підстав для захисту прав позивача на підставі статті 388 Цивільного кодексу України.

У силу вимог частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Отже, не потребують доказуванню преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

При цьому преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції, а також рішеннями ЄСПЛ від 25.07.2002 в справі "Совтрансавто-Холдінг" проти України" та від 28.11.1999 в справі "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Водночас, у контексті встановлених вище обставин, суд, щодо посилань відповідача-2 на те, що оспорюваний договір іпотеки був укладений до набрання законної сили рішеннями Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21, від 08.12.2022 у справі №910/19908/21 та до прийняття Великою Палатою Верховного Суду постанови від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18, й відсутності правових підстав для застосування положень статті 14 Закону України «Про іпотеку», статті 80 Закону України «Про освіту», зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 91, 92, 93 постанови від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц звертала увагу на те, що від встановленої судом наявності чи відсутності певної обставини може залежати висновок суду про визнання договору недійсним чи про відмову в такому позові. При цьому наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним суд встановлює на момент вчинення цього правочину. Отже, суд завжди встановлює обставини, з якими може пов`язуватися недійсність правочину, станом на минуле. Зазначене не означає, що судове рішення, яким встановлені певні обставини, має зворотну дію в часі. Обставини, встановлені судовим рішенням, об`єктивно існували до ухвалення такого рішення, а не виникли в минулому з набранням цим судовим рішенням законної сили. Якщо закон пов`язує недійсність правочину з певними обставинами, то визначальним є з`ясування наявності чи відсутності таких обставин на момент вчинення цього правочину. Момент набрання законної сили судовим рішенням, яким встановлено наявність таких обставин, значення не має. Водночас із набранням законної сили судовим рішенням, яким встановлені певні обставини, таке судове рішення є преюдиціальним, і в майбутньому в інших справах сторони звільняються від доказування цих обставин, якщо виконані умови, передбачені частиною 4 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.02.2021 по справі 910/2861/18 вказала що Університет є тим суб`єктом, який набуває право власності на збудовані на відповідній земельній ділянці об`єкти, а тому може заявити саме віндикаційний позов, а рішеннями Господарського суду міста Києва від 14.11.2022 у справі №910/19914/21 та від 08.12.2022 у справі №910/19908/21, залишеними без змін відповідними постановами суду апеляційної інстанції, витребувано у ТОВ «Л.С.Ц.» на користь Університету спірні у даній справі гуртожитки.

Таким чином, судами встановлено, що Університет був законним власником гуртожитків.

Згідно статей 316, 321 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Згідно зі статтею 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до частини 2 статті 583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст. 1 Закону України "Про іпотеку").

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов, зокрема: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення.

За змістом частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (стаття 319 Цивільного кодексу України).

Отже, право власності - це правовий зв`язок між майном та суб`єктом цього права. За відсутності цього зв`язку відсутні підстави стверджувати про наявність права суб`єкта на об`єкт нерухомого майна.

З викладеного вбачається, що предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю, який має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Іншими словами, лише власник може передати належне йому майно в іпотеку.

Враховуючи, що майно на час укладення іпотечного договору від 16.11.2020 не належало відповідачу-1, як іпотекодавцю, на праві власності, то відповідач-1 не мав належних прав на розпорядження майном, яке він передав від свого імені відповідачу-2 в іпотеку.

Згідно частин 1, 4 статті 80 Закону України «Про освіту» (в редакції чинній на момент укладення договору) до майна закладів освіти та установ, організацій, підприємств системи освіти належать, зокрема, нерухоме та рухоме майно, включаючи будівлі, споруди, земельні ділянки, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло тощо.

Об`єкти та майно державних і комунальних закладів освіти не підлягають приватизації чи використанню не за освітнім призначенням, крім надання в оренду з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо закладами освіти, пов`язаних із забезпеченням освітнього процесу або обслуговуванням учасників освітнього процесу, з урахуванням визначення органом управління можливості користування державним нерухомим майном відповідно до законодавства.

Отже, гуртожитки (як майно належне позивачу-державному університету) не можуть бути приватизованими та, відповідно, не можуть бути предметом іпотеки.

Виконання ж укладеного відповідачами договору та реалізація на його підставі предмета іпотеки може призвести до незаконного роздержавлення права власності на гуртожиток.

Відповідно до статті 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Незважаючи на те, що позивач не є стороною оспорюваного правочину, останній зачіпає його права як власника переданого в іпотеку майна.

За таких обставин договір іпотеки від 16.11.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Оніщук О.І. та зареєстрований в реєстрі за № 6129, підлягає визнанню недійсним на підставі частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, а враховуючи задоволення позову в частині визнання недійним договору іпотеки, то і похідні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020 та індексний номер 55171712 від 16.11.2020, підлягають задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідачі під час розгляду справи не надали належних доказів на спростування заявлених позовних вимог.

При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача-2 про його добросовісність, як іпотекодержателя, під час вчинення правочину щодо забезпечення правочину шляхом передачі спірних об`єктів нерухомості в іпотеку.

Справедливість, добросовісність та розумність є серед загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ч.ч. 2, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України).

Рішенням Конституційного Суду України № 2-р(II)/2021 від 28.04.2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

У контексті даного спору, з огляду на підстави позову та доводи відповідача-2 на їх спростування, суд вважає за необхідне звернутися до доктрини «зняття корпоративної вуалі» (підняття корпоративної завіси), яка передбачає можливість ототожнення прав, дій та відповідальності юридичної особи з правами, діями та відповідальністю її учасників.

При цьому, мета зняття корпоративної завіси полягає у врегулюванні дисбалансу інтересів, що виникає між учасниками правовідносин внаслідок зловживання обмеженою відповідальністю або автономністю корпорації.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі №910/4210/20 від 20.07.2022.

Чинне законодавство не містить норм загального характеру, які б регулювали «підняття корпоративної завіси» між учасником та юридичною особою (частково такі положення включені у спеціальне законодавство - Закон «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Кодекс України з процедур банкрутства). Отже, для визначення випадків, коли судом може застосовуватися ця доктрина, необхідно звернутися до доктринальних джерел та судової практики.

В українських і закордонних доктринальних джерелах та судовій практиці (див. ОСОБА_1 . Субсидіарна відповідальність кінцевих бенефіціарних власників (засновників, учасників, акціонерів) і посадових осіб за зобов`язаннями юридичної особи боржника: проблеми теорії і практики реалізації доктрини зняття корпоративної вуалі. Київ, 2020; Paul L. Davies and Sarah Worthington. Gower Principles of Modern Company Law. Tenth Edition. 2016, pp.197-206; Slutsker vs. Haron Investments Ltd (2012) EHWC 2539, (2013) EWCA Civ 430; M vs. M (2013) EWHC 2534 (Fam); Petrodel Resources Ltd vs. Prest (2013) UKSC 34; 3 WKR 1 etc; JSC BTA Bank v Solodchenko and Others; JSC BTA Bank v Ablyazov (no.10); постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц, Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/4210/20, від 10.01.2024 у справі №910/268/23) як підстави для підняття судом корпоративної завіси найчастіше називають такі випадки: якщо юридична особа та учасник становлять єдине ціле (майно, діяльність, інтереси компанії та учасника настільки спільно пов`язані, переплетені між собою, становлять єдине ціле, що неможливо або немає сенсу юридично розмежовувати їх); використання учасником юридичної особи як фасаду, схеми, оболонки (юридична особа не має самостійного бізнесу, органи управління створені лише номінально, фактично вона керується учасником, створена виключно для уникнення відповідальності перед кредиторами або легального обходу приписів закону); якщо юридична особа фактично діяла як агент або володіла майном в інтересах учасника (коли компанія діє як агент чи номінальний власник майна учасника, суто в його інтересах як принципала чи бенефіціарного власника); в інтересах справедливості (усі інші випадки, коли визнання за компанією самостійної правосуб`єктності призводить до очевидно несправедливого результату).

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.02.2025 у справі №910/8714/18.

З наявних у матеріалах справи доказів, зокрема, звіту про діяльність ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», а також витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, судом встановлено наявність організаційних та корпоративних зв`язків між ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг», ТОВ «Л.С.Ц.» та ТОВ «Л-Груп».

Аналіз складу учасників (засновників/акціонерів), а також осіб, які здійснювали функції вищого керівництва цих товариств та їх підрозділів, свідчить, що в спірний період (до та під час укладення оспорюваного правочину) особи працювали у взаємопов`язаних структурних підрозділах ТОВ «ТМО «Ліко-Холдінг» та здійснювали спільну господарську діяльність, у тому числі через інші юридичні особи.

Зазначені обставини мають істотне значення для оцінки поведінки відповідача-2 під час укладення спірного договору, оскільки останній фактично міг дізнатися інформацію щодо правового стану предмета іпотеки та наявності відповідних незавершених судових спорів з приводу визначення права власності за спірними нерухомими об`єктами.

Під час розгляду справи доводи щодо пов`язаності юридичних осіб не були спростовані відповідачем-2, який не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності корпоративного чи управлінського зв`язку між зазначеними товариствами.

За таких умов суд приходить до висновку, що дії ТОВ «Л-Груп» під час укладення оспорюваного правочину не можуть презюмуватися як добросовісні, адже наявність тісних корпоративних та ділових зв`язків дає підстави вважати, що відповідач-2 міг та повинен був знати про наявність судових спорів щодо визначення належного власника предмета іпотеки, а отже усвідомлював ризики та правові наслідки укладення відповідного договору.

При цьому, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи висновки суду про задоволення позову витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Визнати недійсним договір іпотеки (зареєстрований за номером 6129), укладений 16.11.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Л-Груп».

3. Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171601 від 16.11.2020.

4. Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Оніщук Оксани Іванівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 55171712 від 16.11.2020.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Л.С.Ц.» (03189, м. Київ, вул. Ломоносова, буд. 50/2; ідентифікаційний код 44113870) на користь Київського національного лінгвістичного університету (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 73; ідентифікаційний код 02125289) судовий збір у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Л-Груп» (03189, м. Київ, вул. Здановської Юлії, буд. 58А, прим. 127; ідентифікаційний код 31811499) на користь Київського національного лінгвістичного університету (03680, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 73; ідентифікаційний код 02125289) судовий збір у розмірі 4026 (чотири тисячі двадцять шість) грн 00 коп.

7. Видати накази позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 06.01.2026.

СуддяТ.В. Васильченко