ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" грудня 2025 р. м. Київ Справа № 911/3388/25

За позовом фізичної особи-підприємця Лісняка Артема Сергійовича

до фізичної особи-підприємця Бурдіної Вікторії Валентинівни

про стягнення 232 128, 00 грн

Суддя В.М. Антонова

Без виклику представників сторін (судове засідання не проводилось).

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Стислий виклад позовних вимог із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог

Фізична особа-підприємець Лісняк Артем Сергійович (далі - позивач) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до фізичної особи-підприємця Бурдіної Вікторії Валентинівни (далі відповідач) про стягнення 232 128, 00 грн.

Позовні вимоги, з посиланням на ст.6, 11, 205, 207, 509, 526, 599, 530, 610, 612, 626, 627, 628, 638, 639, 640, 641, 642, 759, 762, 793, 795 Цивільного кодексу України, обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого грошового зобов`язання за договорами оренди нерухомого майна укладеними в спрощений спосіб шляхом підписання акта звіряння розрахунків та сплати грошових коштів, у частині повної та своєчасної оплати орендних платежів.

2. Стислий виклад позицій відповідача та інших учасників справи

Відповідач у строк, встановлений ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу України, не подав до суду відзиву на позов, тобто не скористався наданими йому процесуальними правами, передбаченим ст.178 Господарського процесуального кодексу України.

3. Процесуальні дії в справі

Ухвалою Господарського суду Київської області від 10.11.2025 дану позовну заяву залишено без руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом чотирьох днів з дня вручення даної ухвали.

13.11.2025 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 17.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження в справі №911/3388/25 та її розгляд постановлено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

24.11.2025 від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які належать відповідачу та знаходяться на всіх її рахунках в усіх банківських або інших кредитно-фінансових установах у межах суми позову.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.11.2025 (суддя Мальована Л.Я.) заяву позивача про забезпечення позову повернуто без розгляду.

01.12.2025 від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій заявник просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать фізичній особі-підприємцю Бурдіній Вікторії Валентинівні, які знаходяться на всіх її рахунках в усіх банківських або інших кредитно-фінансових установах, у межах суми позову, а саме у розмірі 232 128, 00 грн.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.12.2025 (суддя Рябцева О.О.) заяву позивача про забезпечення позову повернуто заявнику.

17.12.2025 від позивача на виконання вимог ухвали суду надійшли письмові пояснення в яких міститься підтвердження, що станом на 17.12.2025 ціна позову залишається незмінною та долучено довідку банку про рух коштів між позивачем та відповідачем.

Відповідач не має зареєстрованого Електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС, що підтверджується наявною в матеріалах справи відповіддю про відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС №29233489.

З метою повідомлення відповідача про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала суду про відкриття провадження в справі була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: АДРЕСА_1 .

Однак, конверт з ухвалою про відкриття провадження в справі від 17.11.2025 був повернутий до суду з відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до вимог частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з пунктами 3, 4, 5 частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

При цьому, суд зауважує, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв`язку з позначками «адресат відмовився», «за закінченням терміну зберігання», «адресат вибув», «адресат відсутній» і т.п., врахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов`язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.12.2020 у справі №902/1025/19 Верховний Суд звернув увагу на те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

Враховуючи викладене вище, судом було вжито усіх належних заходів, щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, відтак, останній вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.

У даному випаду судом також враховано, що за приписами ч.1 ст.9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений в праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання.

Згідно з ч.1, 2 ст.3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч.1 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

Суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі №911/3388/25 в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

За відсутності відзиву від відповідача суд вирішує справу за наявними матеріалами на підставі ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.

Беручи до уваги вище наведене та відсутність будь-яких клопотань сторін, у яких останні заперечували проти розгляду даної справи по суті, а також зважаючи на наявність в матеріалах справи всіх документів та доказів, необхідних для повного, всебічного та об`єктивного її розгляду і вирішення цього спору, суд дійшов висновку про можливість вирішення по суті наведеної справи, призначеної до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику представників сторін (без проведення судового засідання) за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

08.07.2022 Лісняком Сергієм Івановичем (РНОКПП НОМЕР_1 ) зареєстровано право власності на нежитлове приміщення загальною площею 159,7 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09.

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 02.01.2023 проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця Лісняка Сергія Івановича (РНОКПП НОМЕР_1 ) (номер запису 000245113) та припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця 08.08.2024 (номер запису: 001245113).

01.06.2024 між Лісняком Сергієм Івановичем (далі - орендодавець) та відповідачем (далі - орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №1 (далі договір оренди), відповідно до п.1.1. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в строкове платне користування, нежитлове приміщення загальною площею 159,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (далі - приміщення), а орендар зобов`язується прийняти від орендаря приміщення у строкове платне користування, а саме в оренду, і сплачувати орендодавцю плату за оренду приміщення в порядку і розмірі, визначеному цим договором.

Приміщення зазначене в п.1.1. цього договору належить орендодавцю на праві власності на підставі договору купівлі продажу. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09 (п.1.2. договору).

Згідно із п.2.1. договору передача приміщення в орендодавцем в оренду орендареві здійснюється на підставі акта приймання-передачі приміщення в оренду, який підписується представниками (уповноваженими особами) сторін.

Пунктом 2.3. договору сторони погодили, що в день закінчення встановленого цим договором строку оренди та/або у день припинення та/або розірвання цього договору, орендар зобов`язаний звільнити та передати орендодавцю приміщення за актом приймання-передачі приміщення із оренди, який підписується представника (уповноваженими особами) сторін.

Відповідно до п.3.1. договору за оренду приміщення орендар вносить плату за оренду в національній валюті України в розмірі, встановленому п.3.2. цього договору.

Згідно із п.3.2. договору розмір плати за оренду приміщення за цим договором є величиною перемінною і включає дві складові: постійну, в подальшому іменується оренда плата та перемінну, яка дорівнюватиме вартості спожитих орендарем в приміщенні за відповідний місяць житлово-комунальних послуг, експлуатаційних послуг (в тому числі) житлово-експлуатаційних послуг, технічного обслуговування), комунальних послуг (в тому числі з водопостачання та теплопостачання) і електроенергії і в подальшому іменується компенсація комунальних витрат. Плата за оренду не є об`єктом оподаткування ПДВ.

Сторони домовились, що оренда плата за період з дати підписання сторонами акта приймання передачі в оренду по 01.09.2024 складає 50 000, 00 грн і вноситься протягом трьох робочих днів з дати підписання договору, але до підписання акта приймання-передачі приміщення в оренду (п.3.3. договору).

Пунктом 3.4. договору встановлено, що починаючи з плати за оренду за вересень 2024 року орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 10-го числа того календарного місяця, за який вона вноситься. Внесення плати за оренду приміщення здійснюється орендарем шляхом переказу грошових коштів у безготівковій формі.

У пункті 3.5. договору сторони погодили, що орендар зобов`язаний протягом 3 робочих днів з дати підписання договору але до підписання акта приймання-передачі приміщення в оренду перерахувати/сплатити орендодавцеві переоплату за останній місяць оренди (далі авансовий платіж) у сумі 30 000, 00 грн. Авансовий платіж утримується орендодавцем як забезпечення виконання зобов`язань орендаря по оплаті орендної плати за останній місяць оренди за цим договором. У разі збільшення розміру орендної плати орендар зобов`язаний доплатити різницю, яка виникне у зв`язку з таким збільшенням, у строки та порядку передбаченому для сплати орендної плати в місяці збільшення.

Авансовий та забезпечувальний авансовий платежі в разі дострокового припинення та/або розірвання цього договору підлягають поверненню в розмірі їх невикористаної частини протягом 5 робочих днів з дня виконання орендарем п.2.3., 2.4. та 2.5. цього договору (з урахуванням умов п.3.11. цього договору) (п.3.6. договору).

Відповідно до п.6.4. договору кожна із сторін має право в односторонньому порядку достроково розірвати цей договір, якщо в неї виникне така необхідність, шляхом направлення іншій стороні відповідного письмово повідомлення про розірвання цього договору не пізніше ніж за 2 місяця до запланованої дати розірвання цього договору.

Пунктом 5.1. сторонами погоджено, що цей договір набирає чинності відповідно до законодавства України та прияє свою дію в момент настання будь-якої з нижче наведених обставин:

5.1.1. в момент настання 01.06.2025;

5.1.2. в момент отримання орендарем від орендодавця письмово повідомлення про припинення дії цього договору, відповідно до умов даного договору.

ОСОБА_1 та відповідачем підписано акт здачі приймання нежитлового приміщення від б/д, відповідно до якого ОСОБА_1 здав, а відповідач прийняв в користування вказане вище нежитлове приміщення.

Доказів розірвання договору оренди чи повернення відповідачем нежитлового приміщення ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

08.08.2024 між ОСОБА_1 (позичкодавець) та ОСОБА_2 (позивач у даній справі (далі позичальник)) укладено договір позики № б/н (далі договір позики), відповідно до п.1.1. якого позичкодавець передає, а позичальник приймає у тимчасове безоплатне користування нежитлове приміщення, загальною площею 159,7 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (далі майно).

Згідно із п.1.4. договору позички передача майна у позичку проводиться після підписання сторонами актів приймання-передачі майна (додаток №1 до договору).

Пунктом 2.2.1. договору позички сторони погодили, що позичальник має право розпоряджатися майном на свій розсуд (використовувати в комерційній діяльності, надавати його в оренду тощо).

Термін дії даного договору з 08.08.2024 по 07.10.2025. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору в строк не менший ніж 10 робочих днів до закінчення терміну його дії, він вважається продовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах, які передбачені даним договором (пп.5.1., 5.2. договору).

08.08.2024 між ОСОБА_1 (позичкодавець) та ОСОБА_2 (позивач у даній справі (далі позичальник)) підписано акт приймання-передачі по договору позики, відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник прийняв нежитлове приміщення, загальною площею 159,7 кв. м, що розташоване за адресою: Київська область, місто Ірпінь, вулиця Василя Стуса (минула назва Пушкінська), будинок 43-А, приміщення 2.

Як убачається з виписки банку про рух коштів між позивачем та відповідачем в період з 22.08.2024 по 01.08.2025 останньою сплачувались позивачу грошові кошти, в призначенні платежів яких зазначалось: сплата за оренду нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_3 , а саме 22.08.2024 в сумі 20 000, 00 грн, 04.09.2024 в сумі 40 000, 00 грн, 09.09.2024 в сумі 56 502, 79 грн, 07.10.2024 в сумі 15 662, 79 грн, 11.10.2024 в сумі 65 662,79 грн, 11.11.2024 в сумі 59 187, 79 грн, 10.12.2024 в усмі 70 875, 79 грн17.01.2025 в усім 13 997, 79 грн, 05.02.2025 в сумі 19 547, 79 грн, 05.02.2025 в сумі 34 547, 79 грн, 08.02.2025 в сумі 32 297, 79 грн, 10.03.2025 в суім 15 697, 79 грн, 10.03.2025 в усмі 50 097,79 грн, 11.04.2025 в сумі 16 347, 79 грн, 11.04.2025 в сумі 28 347, 79 грн, 29.04.2025 в сумі 11 027, 79 грн, 02.05.2025 в сумі 20 000, 00 грн, 13.05.2025 в сумі 5 000, 00 грн, 23.06.2025 в сумі 20 000, 00 грн, 23.06.2025 в сумі 10 000, 00 грн, 30.06.2025 в сумі 6 00, 00 грн, 01.07.2025 в сумі 20 000, 00 грн, 22.07.2025 в сумі 6 00, 00 грн, 22.07.2025 в сумі 5 00, 00 грн, 30.7.2025 в сумі 11 505, 79 грн та 01.08.2025 в усім 25 505, 79 грн, що в загальній сумі складає 522 600, 00 грн.

Лісняком Артемом Сергійовичем (позивач у даній справі) підписано акт звіряння розрахунків, у якому зазначено борг оренди приміщення АДРЕСА_3 станом на 23.08.2025 в розмірі 117 400, 00 грн, вода червень 3 570, 00 грн, світ. за липень 3 158, 00 грн, в загальній сумі 124 128, 00 грн, у подальшому в акті містяться написи: по 01.09.2025 сплата 124 128, 00 грн + 5 000, 00 грн комунальні - 132 128, 00 грн, по 10.09.025 сплата за вересень оренда, по 10.10.2025 сплата за жовтень оренда, сторони погодили цей графік, після чого міститься підпис позивача та відповідача із зазначенням дати 25.08.2025.

Позивач зазначає, що зобов`язання між Лісняком Сергієм Івановичем та відповідачем за вказаним вище договором оренди припинились 08.08.2024, в зв`язку з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Лісняка Сергія Івановича та на підставі договору позички, за яким до позивача перейшло право коритсування спірним майном, останнім укладено договір оренди з відповідачем у спрощений спосіб на умовах вказаного договору оренди, шляхом продовження відповідачем користуванням спірним приміщенням після 08.08.2024, сплати відповідачем позивачу грошових коштів та підписанням акта звіряння розрахунків.

Предметом розгляду даної справи є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати в розмірі 232 128, 00 грн, яка виникла станом на 03.11.2025.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ ТА ВИСНОВКИ СУДУ

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями п. п. 3, 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України закріплено принципи свободи договору, справедливості, добросовісності та розумності.

Зміст принципу справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що норми законів, умови договорів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають відповідати загальновизнаним вимогами цивільного обороту, вимогам справедливості, добросовісності та розумності, що практично виражається у встановленні нормами цивільного законодавства рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.

Суд звертає увагу, що кожна сторона у відповідних правовідносинах має поводити себе добросовісно, обачливо й розумно, об`єктивно оцінювати ситуацію, що випливає зі ст.3 ЦК України.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України).

За умовами ст.793 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню, крім договору, предметом якого є майно державної або комунальної власності, який підлягає нотаріальному посвідченню у разі, якщо він укладений на строк більше п`яти років.

За системним аналізом ст.11-13, 316, 317, 395, 626, 629, 651, 761, 782 ЦК України правами передачі майна в оренду шляхом укладення відповідного договору оренди, контролю за виконанням такого договору орендарем та відмови від нього за встановлених законом чи таким договором умов наділена виключно особа, яка на відповідній правовій підставі володіє відповідним майном, або уповноважена на вчинення щодо нього відповідних дій.

01.06.2024 між Лісняком Сергієм Івановичем (далі - орендодавець) та відповідачем (далі - орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №1 (далі договір оренди), відповідно до п.1.1. якого орендодавець зобов`язується передати орендарю в строкове платне користування, нежитлове приміщення загальною площею 159,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (далі - приміщення), а орендар зобов`язується прийняти від орендаря приміщення у строкове платне користування, а саме в оренду, і сплачувати орендодавцю плату за оренду приміщення в порядку і розмірі, визначеному цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Лісняком Сергієм Івановичем та відповідачем підписано акт здачі приймання нежитлового приміщення від б/д, відповідно до якого ОСОБА_1 здав, а відповідач прийняв в користування вказане вище нежитлове приміщення.

Пунктом 5.1. сторонами погоджено, що цей договір набирає чинності відповідно до законодавства України та припиняє свою дію в момент настання будь-якої з нижче наведених обставин:

5.1.1. в момент настання 01.06.2025;

5.1.2. в момент отримання орендарем від орендодавця письмово повідомлення про припинення дії цього договору, відповідно до умов даного договору.

Нормами статті 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

У цивільному законодавстві закріплено конструкцію "розірвання договору" (статті 651 - 654 ЦК). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК досить часто використовується формулювання "відмова від договору" (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, необхідно кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків (постанови Верховного Суду від 08.09.2021 у справі N 727/898/19, від 24.05.2023 у справі N 756/420/17).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.02.2023 у справі №465/5980/17).

За змістом наведених норм одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин, а тому не вимагає згоди другої сторони. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом, розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак, окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.

Зазначена правова позиція щодо правової природи односторонньої відмови від договору неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі N 916/1684/18, а також постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі N 910/11397/18, від 26.02.2020 у справі N 910/4391/19, від 08.09.2021 у справі N 727/898/19, від 24.05.2023 N 756/420/17.

У постанові від 08.10.2020 у справі N 910/11397/18 Верховний Суд звернув увагу на те, що у разі коли законом або умовами договору передбачено право сторони на односторонню відмову від договору, сторони вільні у виборі конкретних підстав такої відмови, в межах встановлених нормами законодавства чи умовами договору, а обрану стороною підставу для односторонньої відмови від договору необхідно досліджувати під час розгляду справи судом. Так, у кожному випадку особа, яка бажає відмовитись від договору у односторонньому порядку на тій чи іншій підставі має довести фактичну наявність визначених у обраній підставі обставин для такої односторонньої відмови. З огляду на викладене, судам необхідно в кожному конкретному випадку, виходити з встановлених обставин справи, досліджувати підстави, які стали підґрунтям для односторонньої відмови від договору, та обґрунтованість таких підстав з огляду на встановлені обставини справи.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Зважаючи на ті обставини, що саме на позивача, як особи, яка стверджує, що відповідач порушує його право на отримання плати за користування нерухомим майном, покладається обов`язок довести суду належними та допустимими доказами факт порушення прав позивача.

Так, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу Кодексу).

У пунктах 8.15- 8.22 постанови Верховного Суду від 29.01.2021 у справі № 922/51/20 зазначено таке: "8.15. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію в тому числі в здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Доказів розірвання договору оренди чи повернення відповідачем нежитлового приміщення Лісняку Сергію Івановичу матеріали справи не містять та позивачем, у порядку передбаченому ГПК України, суду таких доказів не надано.

Водночас згідно із ст.764 ЦК України якщо наймач продовжує володіти та/або користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Матеріали справи також не містять заперечень Лісняка Сергія Івановича щодо продовження відповідачем користування спірним приміщенням, а тому договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01.06.2024 укладений між Лісняком Сергієм Івановичем та відповідачем вважається поновлений на строк, який був раніше встановлений договором.

Щодо посилання позивача, що зобов`язання між Лісняком Сергієм Івановичем та відповідачем за вказаним вище договором оренди припинились 08.08.2024, у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця Лісняка Сергія Івановича, то суд зазначає, що такі посилання є безпідставними та необґрунтованими, так, у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за вже укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестала існувати.

Зокрема, в пункті 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 3038/180/17 зроблено висновок, що у разі припинення підприємницької діяльності фізичною особою як її права, так і обов`язки за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою. Висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13 підтверджений в пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17.

Предметом розгляду даної справи є вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати за користування відповідачем спірним приміщенням, яка виникла станом на 03.11.2025 в розмірі 232 128, 00 грн,

Як встановлено судом вище, договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01.06.2024 є чинним.

Частинами 1, 2 та 5 статті 762 Цивільного кодексу України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Сторони домовились, що оренда плата за період з дати підписання сторонами акта приймання передачі в оренду по 01.09.2024 складає 50 000, 00 грн і вноситься протягом трьох робочих днів з дати підписання договору, але до підписання акта приймання-передачі приміщення в оренду (п.3.3. договору).

Пунктом 3.4. договору встановлено, що починаючи з плати за оренду за вересень 2024 року орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 10-го числа того календарного місяця, за який вона вноситься. Внесення плати за оренду приміщення здійснюється орендарем шляхом переказу грошових коштів у безготівковій формі.

Враховуючи викладене вище, оренда плата за користуванням спірним нерухомими майном підлягає сплаті Лісняку Сергію Івановичу.

Посилання позивача на те, що на підставі договору позички, до позивача перейшло право володіння спірним майном та оскільки відповідач продовжив користуватися спірним майном після укладання такого договору позички, позивачем укладено договір оренди з відповідачем у спрощений спосіб на умовах чинного договору оренди нежитлового приміщення №1 від 01.06.2024, зокрема шляхом сплати відповідачем позивачу грошових коштів та підписанням акта звіряння розрахунків є безпідставними та необґрунтованими.

Підчас існування чинного договору оренди нежитлового приміщення 08.08.2024 ОСОБА_1 (позичкодавець) та ОСОБА_2 (позивач у даній справі (далі позичальник)) укладено договір позички № б/н (далі договір позики), відповідно до п.1.1. якого позичкодавець передає, а позичальник приймає у тимчасове безоплатне користування спірне нежитлове приміщення.

Отже, не зважаючи на те, що спірне майно перебувало в користуванні відповідача за договором оренди, Лісняком Сергієм Івановичем за договором позики передано таке майно в користування іншій особі позивачу, що фізично не можливо, оскільки спірне майно не вибувало з користування відповідача.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.3 ст. 203 ЦК України).

Суд зазначає, що Лісняк Сергієй Іванович, як власник спірного майна, обмежений договором оренди щодо цього майна, так, укладаючи договір оренди нежитлового приміщення №1 від 01.06.2024 Лісняк Сергієй Іванович передав право володіння та користування спірним нерухомим майном відповідачу.

При цьому слід врахувати загальні принципи права, зокрема nemo plus juris ad alium transferre potest quam ipse habet (ніхто не може передати іншому більше прав, аніж має сам).

Цивільна дієздатність Лісняка Сергія Івановича, як власника спірного майна не обмежується договором оренди укладеним з відповідачем, але сам договір встановлює правові межі здійснення його прав щодо цього майна.

Суд звертає увагу, що оскільки на момент укладання договору позички спірне майно перебувало у відповідача в платному користуванні за чинним договором оренди, Лісняк Сергій Іванович не мав правових підстав для передачі такого майна позивачу в безоплатне користування за договором позички, а тому такий договір позички не створює жодних правових наслідків.

Крім цього, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до абз. 1, 2 ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Матеріали справи не містять акта приймання-передачі спірного приміщення позивачем відповідачу та жодних інших доказів погодження позивачем та відповідачем істотних умов договору оренди.

Спірний об`єкт нерухомості перебував в користуванні відповідача ще до укладання договору позички та взагалі не вибував з його користування за договором оренди, договір позички укладений лише з метою заміни сторони орендаря спірного приміщення, а тому не створює жодний реальних правових наслідків.

Як встановлено судом вище, оренда плата за користуванням спірним нерухомими майном підлягає сплаті Лісняку Сергію Івановичу.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази порушення відповідачем прав позивача - фізичної особи-підприємця Лісняка Артема Сергійовича.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Процесуально-правовий зміст захисту права полягає у тому, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. (ст.4 ГПК України).

Враховуючи викладене вище, підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, чи охоронюваного законом інтересу, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Оскільки, правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права, у зв`язку з чим таке право підлягає захисту.

Порушення права чи охоронюваного законом інтересу повинне мати об`єктивний характер і виражатися в позбавленні або зменшенні обсягу певних благ особи, права чи інтереси якої порушено, певних благ, які вона мала до порушення або справедливо очікувала набути у майбутньому.

Суд звертає увагу на те, що завданням правосуддя є захист охоронюваних законом прав та інтересів осіб.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Наслідком прийняття судового рішення має бути реальне поновлення прав та/або інтересів особи, які були порушені.

Крім того, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.10.2019 у справі № 910/6642/18 зроблено висновок про стадійність захисту права, зокрема вказано на те, що під час вирішення господарського спору суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорення відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Отже, відсутність порушеного права в позивача зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Судом встановлено, що позивачем не доведено яким чином його права порушені несплатою відповідачем орендної плати за користування нежитловим приміщенням, яке не належить позивачу ані на праві користування, ані володіння, ані розпорядження, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Підсумовуючи наведене, суд у повному обсязі відмовляє в задоволенні позову фізичної особи-підприємця Лісняка Артема Сергійовича.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст.129 Господарського процесуального кодексу України покладається на позивача.

Керуючись статтями 86, 129, 233, 237 - 238, 240, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову фізичної особи-підприємця Лісняка Артема Сергійовича до фізичної особи-підприємця Бурдіної Вікторії Валентинівни про стягнення 232 128, 00 грн відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України та може бути оскаржено у порядку і строк, встановлені ст.254, 256, 257 ГПК України.

Суддя В.М. Антонова