ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2025 Справа № 917/1007/24

м. Полтава

за позовною заявою Релігійної організації "Релігійна громада Успенської Української православної церкви" вул. Гоголя,120, м. Миргород, Полтавська область,37600

до Миргородської міської ради Полтавської області, вул. Незалежності,17, м.Миргород, Полтавська область, 37600

про визнання незаконними та скасування рішень

Суддя Солодюк О.В.

Секретар судового засідання Олефір О.І.

Представники сторін згідно протоколу судового засідання.

Розглядається позовна заява Релігійної організації "Релігійна громада Успенської Української православної церкви" до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання незаконними (протиправними) та скасування пункту 4 (з підпунктами) рішення тридцять другої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області № 95 від 24 травня 2023 року «Про заборону діяльності релігійних організацій Української православної церкви (Московського патріархату) та припинення їх права користування земельними ділянками Миргородської міської територіальної громади» із змінами, внесеними рішенням № 214 тридцять п`ятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 12 липня 2023 року «Про припинення прав на земельні ділянки» щодо позбавлення права користування релігійної організації «Релігійна громада Успенської Української Православної Церкви» () земельною ділянкою площею 0,2806 га з кадастровим номером :50:002:0267, за адресою: вул. Гоголя, 112-Е, місто Миргород Полтавської області, з цільовим призначенням (1.12.6) для громадських та релігійних організацій.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 24.06.2024 суд ухвалив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі; справу розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 25.07.2024 на 09:30 год.

08.07.2024 (вхід. № 9468) від відповідача до матеріалів надійшло клопотання про зупинення провадження у справі.

08.07.2023 (вхід. №9470) від відповідача надійшов відзив на позов. Відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою від 25.07.2024 суд продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів та відклав розгляд справи на 15.10.2024 на 10:00 год.

20.09.2024 (вхід. № 12413) від відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи постанови Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11 вересня 2024 року у справі №917/1061/23.

15.10.2024 (вхід. №13690) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява про відкладення розгляду справи на іншу дату та час.

Ухвалою від 15.10.2024 суд відклав розгляд справи на 17.12.2024 на 11:00 год.

Ухвалою від 17.12.2024 суд відклав розгляд справи на 13.02.2025 на 09:50 год.

Ухвалою від 13.02.2025 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 24.04.2025 на 10:00 год.

24.04.2025 (вхід. № 5437) від відповідача до матеріалів справи надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі відповідача.

24.04.2025 (вхід. № 5445) від представника позивача до матеріалів справи надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою від 24.04.2025 суд відклав розгляд справи на 26.06.2025 на 13:30 год.

В судовому засіданні 26.06.2025 суд оголосив перерву до 02.10.2025 до 13:00 год.

Заявою (вх.№ 11031 ід 26.08.2025) позивач до матеріалів справи надав Статут Свято-Успенської УПЦ м. Миргород, ухвалений парафіяльними зборами 16.02.1992р. та свідоцтво № 47 від 26.05.1992 р. про реєстрацію статуту релігійної громади Успенської Української православної церкви (копії).

Судове засідання, призначене на 02.10.2025 на 13:00 год., не відбулося, оскільки суддя Солодюк О.В. в період з 29.09.2025р. до 03.10.2025р. брала участь в підготовці для підтримання кваліфікації суддів місцевих господарських судів, організованою Національною школою суддів України та була увільнена від виконання основної роботи в цей час. Ухвалою від 06.10.2025 суд призначив розгляд справи на 04.12.2025 на 13:00 год.

04.12.2025 (вхід. № 15666) від представника позивача до матеріалів справи надійшла заява про розгляд справи без участі представника.

Представники сторін в судове засідання 04.12.2025 не з`явились. Суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження у справі (вх.№ 9468 від 08.07.2024) у зв`язку з тим, що ухвалою від 03.07.2024 Велика Палата Верховного Суду повернула справу № 911/1474/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду. 17.09.2024 у справі № 911/1474/23 Верховним Судом у складі колегії Касаційного господарського суду прийнято постанову.

В судовому засіданні 04.12.2025 суд виніс рішення відповідно до ст. 240 ГПК України.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

Рішенням № 95 від 24 травня 2023 року тридцять другої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області Про заборону діяльності релігійних організацій Української православної церкви (Московського патріархату) та припинення їх права користування земельними ділянками Миргородської міської територіальної громади було ухвалено:

п. 4. Припинити Управлінню Полтавської єпархії Української Православної Церкви () право постійного користування земельною ділянкою площею 0,2806 га (кадастровий номер :50:002:0267), вид цільового призначення - 03.04 для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій за адресою: вул. Гоголя, 112-Е, м. Миргород.

4.1. Рішення сорок четвертої сесії п`ятого скликання Миргородської міської ради №60 від 24 вересня 2010 року „Про затвердження технічної документації із землеустрою та надання в постійне користування Релігійній громаді Успенської Української Православної церкви земельної ділянки площею 2806 м2 за адресою: м. Миргород, вул. Гоголя, 112-Е землі громадських та релігійних організацій" вважати таким, що втратило чинність.

4.2. Зарахувати земельну ділянку площею 0,2806 га (кадастровий номер :50:002:0267), вид цільового призначення - 03.04 для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій за адресою: вул. Гоголя, 112- Е, м. Миргород до земель запасу Миргородської міської ради.

Рішенням № 214 тридцять п`ятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 12 липня 2023 року Про припинення прав на земельні ділянки було внесено зміни до рішення 32 сесії Миргородської міської ради 8 скликання від 24.05.2023 року № 95 Про заборону діяльності релігійних організацій Української православної церкви (Московського патріархату) та припинення їх права користування земельними ділянками Миргородської міської територіальної громади, а саме, у пункті 4 рішення слова та цифри Управлінню Полтавської єпархії Української Православної Церкви (код 22531703) замінено словами та цифрами Релігійна громада Успенської Української Православної Церкви (). Також пункт 4 рішення доповнено підпунктом 4.2. такого змісту: Рішення Виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області від 22 січня 2002 року № 33 Про надання земельної ділянки у постійне користування вважати таким, що втратило чинність. У зв`язку з внесенням підпункту 4.2. в новій редакції, вважати підпункт 4.2. в попередній редакції підпунктом 4.3.

Рішення № 95 від 24.05.2023 року Миргородською міською радою Полтавської області прийнято з посиланням на ст. ст. 25, 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні"; Закон України Про свободу совісті та релігійні організації; Закон України Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України; Земельний кодекс України; Закон України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У преамбулі рішення зазначено, що воно прийняте на підставі звернення командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_1 , отамана Районового товариства "Миргородський Полк Українського Козацтва" Коваленка М.Г., голови Миргородської районної ради Гирки Н.О., колективного звернення жителів Миргородської міської територіальної громади, протоколу №5 від 19.05.2023 Громадської ради при виконавчому комітеті Миргородської міської ради, враховуючи антиукраїнську та антидержавну позицію організацій (об`єднань) Української православної церкви московського патріархату, керівний центр якої знаходиться в російській федерації, що здійснює військову агресію проти України та окупувала частину території держави.

Рішення № 214 тридцять п`ятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 12 липня 2023 року Про припинення прав на земельні ділянки, яким були внесені зміни до рішення № 95 від 24 травня 2023 року, постановлене з посиланням на пункт 34 статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні та Земельний кодекс України.

Позивач вважає, що і рішення тридцять другої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області № 95 від 24 травня 2023 року (зокрема, п. 4), і рішення № 214 тридцять п`ятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 12 липня 2023 року Про припинення прав на земельні ділянки є незаконними та такими, що не відповідають вимогам законодавства України, у зв`язку із чим у позасудовому порядку порушено право на мирне володіння майном позивача.

Позивач зазначає, що Земельний кодекс України та Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачає права міської ради на своїй сесії вирішити питання про припинення права постійного користування земельними ділянками.

Право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у ст. ст. 141, 143 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених Земельним кодексом України, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.

Позивачем - релігійною організацією «Релігійна громада Успенської Української Православної Церкви» міста Миргород Полтавської області () у своїй діяльності не допущено жодного порушення законодавства щодо діяльності релігійних організацій в України, а також у сфері земельних правовідносин. Земельна ділянка використовується тільки за своїм цільовим призначенням, як землі релігійних організацій, і у спосіб, який не суперечить вимогам охорони культурної спадщини та екологічним нормам.

Релігійна організація «Релігійна громада Успенської Української Православної Церкви» міста Миргород Полтавської області () не відмовлялася від права користування земельною ділянкою площею 0,2806 га з кадастровим номером :50:002:0267, за адресою: вул. Гоголя, 112-Е, місто Миргород Полтавської області, з цільовим призначенням (1.12.6) для громадських та релігійних організацій.

Органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Втручання держави у право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 Земельного кодексу України (пункт 7.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 року у справі № 906/392/18.)

Таким чином, враховуючи відсутність будь-яких порушень норм національного законодавства України з боку постійних користувачів земельною ділянкою площею 0,2806 га з кадастровим номером :50:002:0267, за адресою: вул. Гоголя, 112- Е, місто Миргород Полтавської області, з цільовим призначенням (1.12.6) для громадських та релігійних організацій - релігійною організацією «Релігійна громада Успенської Української Православної Церкви» міста Миргород Полтавської області () та Управлінням Полтавської єпархії Української Православної Церкви (), беручи до уваги навіть відсутність такого обґрунтування з посиланням на норми законодавства в оспорюваних рішеннях Миргородської міської ради від 24.05.2023 № 95 «Про заборону діяльності релігійних організацій Української православної церкви (Московського патріархату)» та припинення права постійного користування земельною ділянкою Миргородської міської територіальної громади» та № 214 від 12 липня 2023 року, позивач зазначає, що вказані рішення не ґрунтуються на нормах Закону, а тому є незаконним та непропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння майном і, відповідно, порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції. Жодним нормативно - правовим актом України не передбачено позбавлення юридичної особи права безстрокового користування земельною ділянкою з підстав здійснення РФ військової агресії щодо України та нічим не підтвердженої «антидержавної та антиукраїнської позиції з боку Української Православної Церкви».

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовний вимог, зазначає, що позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України, останній не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності, у зв`язку з чим відповідачем в межах своїх повноважень у спосіб, передбачений законом, було прийняте оскаржуване рішення, так як земельна ділянка не може перебувати в постійному користуванні особи, в якої відсутній обсяг прав для користування нею.

При вирішенні спору, судом враховано наступне.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами (ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

За змістом ч. 1 ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (ч. 1 ст. 123 Земельного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України наведено вичерпний перелік осіб, які можуть набувати права постійного користування земельною ділянкою.

Так, п. в ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України передбачено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема, релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Разом з тим, суд звертає увагу, що законодавством передбачено відповідні підстави припинення права користування землями, зокрема й права постійного користування земельними ділянками, які належать до земель державної та комунальної власності.

Так, відповідно до ст. 141 Земельного кодексу України (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; з) припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами).

З наведеного вище вбачається, що порядок набуття, виникнення, а також припинення права постійного користування земельною ділянкою, що, зокрема, перебуває у комунальній власності, врегульований нормами Земельного кодексу України.

Вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, необхідно враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статями 140-149 Земельного кодексу України.

Відповідно до п. в ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій.

При цьому, приписи п. в ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України слід розуміти таким чином, що припинення права користування земельною ділянкою з підстав припинення підприємств, установ та організацій допускається лише у випадку, коли припинення останніх виключає правонаступництво або за умови, що правонаступник не може набувати відповідне право згідно з чинним на час правонаступництва законодавством, тобто у даному випадку, згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, яка чітко визначає суб`єктів права постійного користування. У випадку ж, коли суб`єкт перестає відповідати встановленим ст. 92 Земельного кодексу України вимогам, набуття ним права постійного користування земельною ділянкою є неможливим в силу прямої вказівки закону.

Як вже зазначалося вище, п. в ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України передбачено, що права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності.

Згідно із частинами 1, 3 статті 90 Цивільного кодексу України юридична особа повинна мати своє найменування, яке містить інформацію про її організаційно-правову форму та назву. Найменування установи має містити інформацію про характер її діяльності. Юридична особа може мати крім повного найменування скорочене найменування. Найменування юридичної особи вказується в її установчих документах і вноситься до Єдиного державного реєстру.

Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній із 31.01.2019) найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму (крім державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, державних, комунальних організацій, закладів, установ, а також випадку, передбаченого абзацом 2 цієї частини) та назву. Найменування релігійної організації може містити інформацію про її організаційно-правову форму виключно за бажанням такої юридичної особи.

За змістом пунктів 1, 31, 32 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань" (в редакції, чинній із 31.01.2019) в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); вид релігійної організації; віросповідна приналежність релігійної організації.

Таким чином, така юридична особа як релігійна організація саме "повинна" мати своє найменування, а не "може" мати таке найменування, оскільки без найменування юридична особа взагалі не може існувати як суб`єкт права - учасник цивільних, господарських та інших відносин. Адже найменування юридичної особи ідентифікує її у вказаних правовідносинах та є засобом її індивідуалізації. Однак організаційно-правова форма в найменуванні релігійної організації може зазначатися лише за її бажанням. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23 та постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 917/1061/23.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації релігійні організації в Україні утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру і діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами (положеннями).

Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Згідно з ст. 13 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації релігійна організація визнається юридичною особою з дня її державної реєстрації. Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Статтею 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації передбачено, що статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Статут (положення) релігійної організації повинен містити відомості про: 1) вид релігійної організації, її віросповідну приналежність і місцезнаходження; 2) місце релігійної організації в організаційній структурі релігійного об`єднання; 3) майновий стан релігійної організації; 4) права релігійної організації на заснування підприємств, засобів масової інформації, інших релігійних організацій, створення навчальних закладів; 5) порядок внесення змін і доповнень до статуту (положення) релігійної організації; 6) порядок вирішення майнових та інших питань у разі припинення діяльності релігійної організації. Статут (положення) може містити й інші відомості, пов`язані з особливостями діяльності даної релігійної організації. Статут (положення) релігійної організації не повинен суперечити чинному законодавству. Документи, які визначають віросповідну діяльність, вирішують інші внутрішні питання релігійної організації, не підлягають реєстрації в державних органах.

Законом України Про внесення зміни до статті 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України № 2662-VIII від 20.12.2018, який набрав чинності 26.12.2018, статтю 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації доповнено частинами сьомою та восьмою такого змісту:

Релігійна організація (об`єднання), яка безпосередньо або як складова частина іншої релігійної організації (об`єднання) входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, зобов`язана у своїй повній назві, зазначеній у її статуті (положенні), відображати належність до релігійної організації (об`єднання) за межами України, до якої вона входить (частиною якої вона є), шляхом обов`язкового відтворення у своїй назві повної статутної назви такої релігійної організації (об`єднання) з можливим додаванням слів в Україні та/або позначення свого місця в структурі іноземної релігійної організації.

Входження релігійної організації (об`єднання) до релігійної організації (об`єднання), зазначеної в частині сьомій цієї статті, визначається у разі наявності однієї з таких ознак: 1) у статуті (положенні) релігійної організації, що діє в Україні, містяться вказівки на входження до структури релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України; 2) у статуті (положенні) закордонної релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, містяться вказівки на входження до її структури релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, а також на право прийняття статутними органами управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) рішень з канонічних і організаційних питань, які є зобов`язуючими для релігійної організації (об`єднання), що діє на території України; 3) статутом (положенням) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, передбачене обов`язкове входження керівників (повноважних представників) релігійної організації (об`єднання), що діє на території України, до статутних органів управління зазначеної закордонної релігійної організації (об`єднання) з правом вирішального голосу.

У розділі ІІ Перехідні та прикінцеві положення Закону № 2662-VIII від 20.12.2018 встановлено таке:

1. Під Законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, мається на увазі Закон України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 26, ст. 892) та/або інший закон, яким іноземна держава визнається такою, що вчинила збройну агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України.

2. Протягом одного місяця з дня набрання чинності цим Законом або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України (якщо такий закон набрав чинності пізніше цього Закону), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, проводить релігієзнавчу експертизу зареєстрованих статутів релігійних організацій (об`єднань) для встановлення обставин, передбачених частинами сьомою і восьмою статті 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 25, ст. 283).

3. У разі встановлення обставин, передбачених частинами сьомою та восьмою ст. 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 25, ст. 283), центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері релігії, публічно через офіційне видання Урядовий кур`єр та письмово інформує релігійні організації (об`єднання), які підпадають під дію частини сьомої статті 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації, про необхідність у строк не пізніше трьох місяців внести до свого статуту (положення) передбачені законом зміни та подати їх на реєстрацію у встановленому порядку.

4. У разі якщо протягом чотирьох місяців (для релігійних громад - дев`яти місяців) з дня набрання чинності цим Законом та/або набрання чинності законом, яким іноземна держава визнається такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, релігійна організація (об`єднання) не внесла передбачених законом змін до своєї офіційної назви та не подала відповідні зміни до свого статуту (положення) на реєстрацію, її статут (положення) втрачає чинність у частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації (об`єднання).

5. Не допускається надання переваг або накладення обмежень у діяльності релігійної організації (об`єднання), що входить до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України, крім обмеження доступу священнослужителів, релігійних проповідників, наставників такої релігійної організації у частини, з`єднання Збройних Сил України та інших військових формувань України у місцях їхньої дислокації або інших обмежень, передбачених законом».

Системний аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що встановлення відповідності статуту (положення) релігійної організації ознакам за частинами 7, 8 статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" (в редакції Закону України "Про внесення зміни до статті 12 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації", чинній з 26.12.2018) зумовлює обов`язок такої організації внести до нього відповідні зміни. Наслідком невиконання такого обов`язку протягом строку, встановленого Законом, є втрата чинності статуту в частині, якою визначається повна офіційна назва релігійної організації. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 911/1476/23 та постанові Верховного Суду від 11.09.2024 у справі № 917/1061/23.

Рішенням Конституційного Суду України № 4-р/2022 від 27.12.2022 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України Про внесення зміни до статті 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України (справа щодо повної назви релігійних організацій, справа № 1-13/2019(374/19)) (далі - Рішення) визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційним):

- Закон України Про внесення зміни до статті 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України № 2662-VIII від 20.12.2018;

- статтю 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації № 987-ХІІ від 23.04.1991 зі змінами, унесеними Законом України Про внесення зміни до статті 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації щодо назви релігійних організацій (об`єднань), які входять до структури (є частиною) релігійної організації (об`єднання), керівний центр (управління) якої знаходиться за межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала частину території України № 2662-VIII від 20.12.2018.

Ухвалюючи вказане Рішення, Конституційний Суд України (далі - Суд) виходив із того, що свобода є фундаментальною цінністю для демократичної держави. Відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання.

Водночас у цій справі Суд з`ясував мету запроваджених обмежень права на свободу віросповідання в поєднанні із правом на свободу об`єднання та відповідності таких обмежень міжнародним стандартам права на свободу релігії.

Під час ухвалення цього Рішення Конституційний Суд України враховував не лише ймовірні (гіпотетичні) ризики, що могли існувати у процесі ухвалення Закону № 2662-VIII, але й реальні наслідки та загрози від діяльності релігійних організацій (об`єднань), керівний центр (управління) яких знаходиться поза межами України в державі, яка законом визнана такою, що здійснила військову агресію проти України та/або тимчасово окупувала її територію, в умовах тривалої повномасштабної загарбницької війни стосовно Української держави, посягання на її суверенітет, територіальну цілісність та життя людей.

Конституційний Суд України виходив із того, що держава має право застосувати заходи, що обмежують свободу релігії, зокрема, із міркувань громадського порядку (ч. 2 ст. 35 Конституції України) або національної безпеки (ч. 1 ст. 36 Конституції України).

Релігійні групи (об`єднання) можуть за своїм вибором обрати собі назву, керуючись власними догмами, канонами, принципами тощо. Утім, це не означає, що право на власну назву є абсолютним. У Рішенні зазначено, що на право релігійної організації мати власну назву поширюються обмеження, установлені національними та міжнародними нормами відповідно до правомірної (легітимної) мети.

Метою Закону № 2662-VIII є забезпечення державної безпеки та суверенітету України, а також забезпечення суспільства повною та достовірною інформацію.

Отже, законодавець, унормовуючи порядок здійснення реєстраційно-облікової діяльності стосовно релігійних організацій (об`єднань), які підлеглі релігійним центрам (управлінням) у державі-агресорі, мав право застосувати обмеження у вигляді обов`язку таких релігійних організацій (об`єднань) уточнити свою назву в цій частині та відобразити це в своїх установчих документах. У цьому контексті суд урахував рішення Європейського Суду з прав людини у справі Ільїн та інші проти України, де, зокрема, зазначено: Сам факт того, що держава вимагає від релігійної організації, що бажає бути зареєстрованою, узяти назву, яка унеможливлює введення в оману вірян та суспільство загалом і завдяки якій є можливим її відрізняти від уже наявних організацій, у принципі, можна вважати виправданим обмеженням її права вільно обирати свою назву.

Тож Конституційний Суд України дійшов висновку, що обмеження свободи віросповідання (релігії) у поєднанні зі свободою об`єднання в частині обов`язку уточнення назви релігійних організацій є правомірними, а отже допустимими.

У цьому аспекті Конституційний Суд України наголосив, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. Зазначене стосується й релігійних організацій (об`єднань), які за змістом частини десятої статті 5 Закону № 987-ХІІ зобов`язані додержуватися вимог чинного законодавства. Такий підхід законодавця до врегулювання питання юридичної відповідальності релігійної організації (об`єднання) за відмову виконати свій обов`язок та уточнити у своїй повній офіційній назві свою належність до іноземної організації як її структурної частини, на думку Конституційного Суду України, є виправданим.

Конституційний Суд України стверджує, що приписи Закону № 2662-VIII є чіткими й однозначними, вони є передбачними за своїми наслідками, їх сформульовано з достатньою чіткістю та зрозумілістю, а саме так, що в релігійних організацій (об`єднань) немає перешкод, щоб відповідно до них упорядкувати свою поведінку, а тому Конституційний Суд України дійшов висновку, що Закон № 2662-VIII у цілому має легітимне юридичне підrрунтя, оскільки його ухвалено в конституційний спосіб, він визначає правомірну мету, є потрібним для демократичного суспільства та відповідає нагальній суспільній потребі в Україні.

26.01.2019, за результатами релігієзнавчої експертизи, проведеної Міністерством культури України щодо встановлення переліку релігійних організацій (об`єднань), які підпадають під дію норм частин сьомої і восьмої статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», відповідно до розділу II «Перехідних та прикінцевих положень Закону України № 2662-VIII від 20.12.2018, у газеті «Урядовий кур`єр» № 17 опубліковано Перелік релігійних організацій, яким необхідно внести зміни до статуту Зведена таблиця щодо переліку релігійних організації, які підпадають під дію частини 7 статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації».

У вказаному переліку за № 456 перебуває позивач.

Отже, позивач був зобов`язаний у встановлений законом строк внести до свого статуту (положення) передбачені частиною сьомою статті 12 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» зміни та подати їх на реєстрацію у встановленому порядку, про що також зазначено у вищевказаній публікації.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Статуту Свято - Успенської УПЦ м. Миргород, ухваленого парафіяльними зборами 16.02.1992 р. Релігійна громада Успенської Української православної церкви є релігійне об`єднання (релігійна спілка), первинний структурний підрозділ Української православної церкви, який безпосередньо входить до складу Полтавської Єпархії.

Отже, зміни до статуту, передбачені ст. 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації, позивачем не внесено та доказів подачі на реєстрацію змін до статуту не надано. Статут позивача втратив чинність у частині, яка визначає повну офіційну назву релігійної організації, а тому в розумінні пункту "в" частини 2 статті 92 ЗК України позивач не є релігійною організацією, статут якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а відтак наразі не може вважатися набувачем права постійного користування спірною земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 10 ст. 5 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації релігійна організація зобов`язана додержувати вимог чинного законодавства і правопорядку.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації статут (положення) релігійної організації, який відповідно до цивільного законодавства визначає її правоздатність, підлягає реєстрації у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Частиною 2 ст. 13 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації передбачено, що релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов`язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення).

Відповідно до ч. 22 ст. 14 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації зміни і доповнення статутів (положень) релігійних організацій підлягають реєстрації в тому ж порядку і в ті ж терміни, що і реєстрація статутів (положень).

Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 16 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації діяльність релігійної організації може бути припинено у зв`язку з її реорганізацією (поділом, злиттям, приєднанням) або ліквідацією. Реорганізація або ліквідація релігійної організації здійснюється відповідно до її власних настанов. Реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Отже, з вищезазначеного судом встановлено, що позивачем не дотримано вимог чинного законодавства і правопорядку, не зареєстровано відповідні зміни до статуту, який визначає правоздатність юридичної особи як релігійної організації, а його статут, що наданий до матеріалів справи, втратив чинність у частині, якою визначається його повна офіційна назва та статус як релігійної організації.

За таких обставин, суд вважає, що позивач не є релігійною організацією України, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законом порядку, а тому відповідно до ст. 92 Земельного кодексу України він не є особою, яка має правосуб`єктність на право постійного користування земельною ділянкою комунальної форми власності.

Відповідно до ст. 29 Закону України Про свободу совісті та релігійні організації забезпечення виконання та додержання законодавства про свободу совісті, світогляду, віросповідання та релігійні організації здійснюють у межах компетенції центральні органи виконавчої влади, що забезпечують формування та реалізують державну політику у сфері релігії, інші центральні органи виконавчої влади, органи прокуратури, місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування.

Отже, враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що позивач не є релігійною організацією України, статут (положення) якого зареєстровано у встановленому законом порядку, тобто він не є суб`єктом, який відповідає встановленим ст. 92 Земельного кодексу України вимогам для можливості здійснення ним права постійного користування земельною ділянкою.

Статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які подаються сторонами повинні бути належними, допустимими, достовірними та вірогідними.

Згідно з ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що пункт 4 (з підпунктами) рішення тридцять другої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області № 95 від 24 травня 2023 року «Про заборону діяльності релігійних організацій Української православної церкви (Московського патріархату) та припинення їх права користування земельними ділянками Миргородської міської територіальної громади» із змінами, внесеними рішенням № 214 тридцять п`ятої сесії восьмого скликання Миргородської міської ради Полтавської області від 12 липня 2023 року «Про припинення прав на земельні ділянки» щодо позбавлення права користування релігійної організації «Релігійна громада Успенської Української Православної Церкви» () земельною ділянкою площею 0,2806 га з кадастровим номером :50:002:0267, за адресою: вул. Гоголя, 112-Е, місто Миргород Полтавської області, з цільовим призначенням (1.12.6) для громадських та релігійних організацій, відповідає викладеному вище висновку щодо комплексного застосування положень пункту 6 статті 3 та частин 1, 3 статті 90 ЦК України, пункту "в" частини 2 статті 92 ЗК України, статей 12 - 14, 17 Закону № 987-ХІІ, пункту 4 Перехідних та прикінцевих положень Закону № 2662-VІІІ та статей 9, 16, 28 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань".

Отже, позовні вимоги релігійної організації "Релігійна громада Успенської Української православної церкви" є безпідставними, спростовані матеріалами справи, і задоволенню судом не підлягають.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається судом на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232-233, 237-238 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч.1,2 ст.241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку і строки, встановлені ст.ст.256,257 ГПК України.

Суддя Солодюк О.В.