ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2025 року м.Дніпро Справа № 904/9212/21

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Дарміна М.О. (доповідач),

суддів: Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

при секретарі судового засідання: Карпенко А.С.

Представники сторін:

від позивача: Гордієнко Тетяна Олександрівна (в залі суду) - від Дніпровський національний університет ім. Олеся Гончара - Довіреність № 88-552-9 від 08.01.2025

прокурор: Шустова Віра Анатоліївна (в залі суду) - прокурор відділу, посвідчення № 069879 від 01.03.2023

від скаржника: Кириченко Євген Вікторович (в залі суду) - від ТОВ "Будівельний комплекс "Яворницький" - адвокат, ордер серія АЕ № 1281599 від 15.05.2024

від скаржника: Остапенко Павло Валерійович (в залі суду) - від Дніпровської міської ради, витяг з ЄДР

інші представники сторін в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс Яворницький» та Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 (суддя Красота О.І. Повне рішення складено 29.04.2024) у справі № 904/9212/21

за позовом Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара

до Відповідача-1: Дніпровської міської ради

Відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний комплекс Яворницький"

Відповідача-3: Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТБУД-ПРОЕКТ»

Третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Позивача - Міністерство освіти і науки України

Третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача-1, 2 - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий Сергій Володимирович

Третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Відповідача-2, 3 - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса Ірина Вячеславівна

Третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні Позивача - Дніпропетровська обласна державна адміністрація

за участю Дніпропетровської обласної прокуратури

про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради № 462/9 від 28.07.2021

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції:

Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Дніпровської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний комплекс Яворницький", Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТБУД-ПРОЕКТ», в якому просив суд:

1) визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради від 28.07.2021 № 462/9 "Про надання ТОВ "БК Яворницький", , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення";

2) визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради від 26.01.2022 № 150/15 "Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ "БК Яворницький", , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення";

3) скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за Дніпровською міською радою від 09.02.2022 № 46629224, вчинену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., з одночасним припиненням речових прав Дніпровської міської ради на вказаний об`єкт нерухомого майна;

4) визнати недійсним договір оренди землі від 09.02.2022, укладений між Дніпровською міською радою і ТОВ "БК Яворницький", посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. і зареєстрований в реєстрі за № 31;

5) скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ТОВ "БК Яворницький" від 09.02.2022 № 46629687, вчинену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., з одночасним припиненням речових прав ТОВ "БК Яворницький" на вказаний об`єкт нерухомого майна;

6) визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, укладений між ТОВ "БК Яворницький" та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. і зареєстрований в реєстрі за № 205;

7) скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» від 25.01.2023 № 49064724, вчинену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В., з одночасним припиненням речових прав ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» на вказаний об`єкт нерухомого майна;

8) зобов`язати ТОВ "БК Яворницький" усунути перешкоди в користуванні Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара земельною ділянкою у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 шляхом знесення самочинно збудованої будівлі об`єкта незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01 та паркану.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 перебуває в постійному користуванні позивача закладу вищої освіти державної форми власності і належить до земель державної власності. Позивач зазначав, що спірні рішення Дніпровської міської ради, договір оренди землі та договір суборенди земельної ділянки підлягають визнанню недійсними, оскільки міська рада за відсутності повноважень розпорядилася речовими правами на спірну земельну ділянку без отримання передбаченої законодавством згоди на вилучення з користування позивача частини земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 позовні вимоги Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара задоволено частково. Визнано недійсним рішення Дніпровської міської ради від 26.01.2022 № 150/15. Скасовано державну реєстрацію прав на земельну ділянку за Дніпровською міською радою та за ТОВ "БК Яворницький". Визнано недійсним договір оренди землі від 09.02.2022. Зобов`язано ТОВ "БК Яворницький" усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та паркану. В решті позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що наданими позивачем документами підтверджено, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 є державною власністю і перебуває в постійному користуванні позивача. Суд першої інстанції встановив, що кінцевим набувачем самочинно збудованого об`єкта станом на час розгляду справи є ТОВ "БК Яворницький".

Суд першої інстанції зазначив, що рішення Дніпровської міської ради від 28.07.2021 № 462/9 є актом індивідуальної дії та вичерпало свою дію внаслідок його виконання, тому визнання його недійсним є неефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення порушених прав позивача як користувача земельної ділянки.

Водночас суд першої інстанції встановив, що рішення Дніпровської міської ради від 26.01.2022 № 150/15 прийнято за відсутності повноважень, визначених законом, оскільки доказів передачі в комунальну власність спірної земельної ділянки або її частини чи розташованих на ній будівель, споруд, інших об`єктів нерухомого майна державної власності до матеріалів справи не надано. Суд зазначив, що спірна земельна ділянка перебуває в постійному користуванні позивача, передача в оренду такої ділянки можлива виключно після припинення відповідного права з підстав, передбачених у ст. 141 Земельного кодексу України, а жодних доказів настання таких підстав до справи не подано.

Суд першої інстанції також встановив, що договір оренди землі від 09.02.2022 укладено з порушенням положень закону, оскільки Дніпровська міська рада не має повноважень щодо передання в оренду земельної ділянки, яка належить до земель державної власності.

Щодо договору суборенди від 25.01.2023 суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з визнанням недійсним договору оренди землі від 09.02.2022 договір суборенди є припиненим на підставі ч. 4 ст. 8 Закону України "Про оренду землі", тому підстави для його визнання недійсним в судовому порядку відсутні.

Задовольняючи позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та паркану, суд першої інстанції зазначив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 у справі № 39/341-07 встановлено факт самочинного будівництва на спірній земельній ділянці, а відомостей про ухвалення судових рішень про визнання за будь-якою особою права власності на об`єкт самочинного будівництва відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України не надано.

Підстави, з яких порушено питання про перегляд судового рішення та узагальнені доводи апеляційної скарги:

Узагальнення доводів апеляційної скарги:

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Будівельний комплекс Яворницький" та Дніпровська міська рада звернулися до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційними скаргами, в яких просили рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.09.2025 у справі № 904/9212/21 касаційну скаргу Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара задоволено частково. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2025 у справі № 904/9212/21 скасовано, справу № 904/9212/21 передано на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов взаємовиключних висновків: суд зазначив, що не розглядає заявлені Університетом позовні вимоги згідно з позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмета позову від 20.07.2023 № 83-552-29; водночас суд апеляційної інстанції ухвалив постанову про відмову в задоволенні зазначених вимог.

Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції усунувся від аналізу предмета та підстав позовної заяви (уточненої), від надання оцінки доводам Університету щодо зміни фактичних обставин справи, а також щодо моменту, коли такі фактичні зміни настали. Суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою та не надав оцінки доводам позивача про те, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин.

Верховний Суд зазначив, що зміна предмета позову під час нового розгляду справи на стадії підготовчого судового засідання знаходиться у безпосередньому зв`язку з діями як відповідача-1, так і інших відповідачів, які, з урахуванням обставин справи та наявних судових рішень щодо правового режиму майна як самочинного та усталеної правової позиції Верховного Суду щодо неможливості набуття права власності на таке майно, підлягають оцінці з точки зору їх добросовісності.

Верховний Суд також зазначив, що помилкове об`єднання судом позовних вимог, які не пов`язані підставою виникнення та не співвідносяться між собою як основна та похідна вимоги, у підготовчому засіданні та розгляд їх по суті з ухваленням рішення судом, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

Верховний Суд вказав, що під час нового апеляційного розгляду справи апеляційному господарському суду необхідно розглянути цю справу з урахуванням правових висновків, на які посилається скаржник, та які взяті до уваги Верховним Судом під час касаційного перегляду оскаржуваної постанови, та дослідити докази, про які зазначають учасники справи, і ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Узагальнені доводи інших учасників провадження у справі:

Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара подав відзиви на апеляційні скарги, згідно з якими заперечує проти апеляційних скарг та вважає їх необґрунтованими, просить залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 підтверджується сукупністю наданих до справи документів, зокрема випискою з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934, витягом з протоколу № 55 засідання Президії Дніпропетровської міської ради ХІІІ скликання від 10.07.1930, технічним паспортом, складеним Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації станом на 05.05.1988, наказом Міністерства освіти і науки України від 23.06.2017 № 912. Позивач наголошує, що випис з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934 підтверджує, що право постійного користування оформлено і зареєстровано в належному порядку, а видача випису вказує на виконання усієї сукупності дій по землеустрою та реєстрації земельної ділянки.

Позивач зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою також підтверджено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 у справі № 39/341-07, яке має преюдиціальне значення згідно з ч. 4 ст. 75 ГПК України. Позивач вказує, що при розгляді справи № 39/341-07 було встановлено, що на підставі постанови РНК УСРР "Мережа й контингенти державних університетів УСРР" від 21.07.1933 Дніпропетровському державному університету передано основні та допоміжні приміщення у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18, а факт передачі будівель університету виступив підставою переходу права на земельну ділянку згідно з нормами законодавства.

Позивач вказує, що зміна предмета позову під час нового розгляду справи була зумовлена зміною фактичних обставин справи, які сталися після закінчення підготовчого засідання при первісному розгляді справи, а саме: прийняттям рішення Дніпровської міської ради від 26.01.2022 № 150/15, укладенням договору оренди землі від 09.02.2022, укладенням договору суборенди земельної ділянки від 25.01.2023. Позивач зазначає, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Позивач посилається на висновки Постанови Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 904/9212/21, згідно з якими Земельні кодекси 1970 і 1990 серед підстав припинення набутого раніше права користування земельними ділянками не передбачали його неоформлення або непереоформлення, а державна реєстрація взагалі не є підставою набуття права, а є лише засвідченням вже набутого особою права. Позивач також посилається на п. 10 розділу VII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Державний земельний кадастр", відповідно до якого документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Міністерство освіти і науки України подало відзив на апеляційні скарги, в якому підтримало позицію позивача та зазначило, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 перебуває в постійному користуванні позивача закладу вищої освіти державної форми власності і відноситься до земель державної власності, що відповідає ч. 1 та п. з) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України. Міністерство зазначило, що вказані об`єкти та земельна ділянка обліковуються у складі належного державі майна в особі Міністерства освіти і науки України, які містяться в Автоматизованій системі "Юридичні особи" форма № 2б(д). Міністерство також наголосило, що не погоджувало відчуження державного майна, у тому числі оренди в установленому законом порядку ні у 2021 році, ні у 2022 та 2023 роках.

Дніпропетровська обласна прокуратура підтримала позовні вимоги Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара та просила залишити апеляційні скарги без задоволення.

Дніпровська міська рада подала відзив на апеляційну скаргу ТОВ "Будівельний комплекс Яворницький", в якому підтримала доводи апеляційної скарги відповідача-2 та просила її задовольнити.

ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Дніпропетровська обласна державна адміністрація не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Пустовий С.В. не скористався правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Балтакса І.В. не скористалася правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді:

Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О., судді: Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.10.2025 Справу № 904/9212/21 за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний комплекс Яворницький та Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 (суддя Красота О.І.) - прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Дармін М.О., судді: Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.

Розгляд справи № 904/703/23 призначено на 16.12.2025 о 14:25 год.

03.11.2025 до канцелярії Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Балтакси Ірини Вячеславівни про розгляд справи призначеної на 16.12.2025 без її участі.

16.12.2025 під час проведення судового засідання секретарем судового засідання Карпенком А.С. було констатовано неможливість проведення судового засідання у зв`язку з тим, що о 16:20 год. стався технічний збій у роботі системи ВКЗ (недоступність сайту vkz.court.gov.ua, помилки веб-сервера під час обробки запитів, збої в роботі бази даннх), про що було складено відповідний акт.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 16.12.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 23.12.2025 на 15:30 год., у зв`язку з неможливістю вирішення справи в цьому судовому засіданні.

18.12.2025 до канцелярії Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання від представника Дніпровської міської ради про ознайомлення з матеріалами справи.

23.12.2025 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину постанови Центрального апеляційного господарського суду.

Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції та оцінка апеляційним господарським судом доводів учасників провадження у справі і висновків суду першої інстанції:

Заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту судового рішення, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню в силу наступного:

Відповідно до частини 1 статті 316 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

В постанові Верховного Суду від 16 вересня 2025 року у даній справі, якою касаційну скаргу Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара було задоволено частково, а постанову Центрального апеляційного господарського суду від 27.03.2025 у справі № 904/9212/21, відповідно, скасовано і справу № 904/9212/21 передано на новий розгляд до Центрального апеляційного господарського суду містяться наступні вказівки:

7.15. Як зазначає скаржник, при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не застосовано правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, про те, що помилкове об`єднання судом у цій справі вимог, які не пов`язані підставою виникнення та не співвідносяться між собою як основна та похідна вимоги, в підготовчому засіданні та розгляд їх по суті з ухваленням рішення судом не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, виключний перелік яких визначений у частині 1 статті 411 Цивільного процесуального кодексу України.

7.16. Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

7.17. Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом, до підсудності якого вона віднесена. Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.

7.18. Згідно з положеннями статті 162 Господарського процесуального кодексу України в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

7.19. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, що складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

7.20. Предметом позову як вимоги про захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу є спосіб захисту цього права чи інтересу.

7.21. Предмет спору це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміють певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

7.22. Підстава позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такими обставинами є юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава.

7.23. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

7.24. Предмет і підстава позову сприяють з`ясуванню наявності і характеру спірних правовідносин між сторонами, застосуванню необхідного способу захисту права, визначенню кола доказів, необхідних для підтвердження наявності конкретного цивільного права і обов`язку. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 14.01.2025 у справі № 916/5763/23, від 23.04.2024 у справі № 910/12744/22, від 26.11.2024 у справі № 910/15342/23.

7.25. Позивач має право об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами. При цьому однорідними можуть вважатися позовні заяви, які пов`язані однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів. Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18.08.2023 у справі № 910/21280/21.

7.26. Відповідно до частин 3, 4 статті 46 Господарського процесуального кодексу України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею.

Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною 3 цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

7.27. За змістом наведених норм позивач наділений правом змінити предмет або підставу позову при новому розгляді справи тільки у тому разі, якщо суд установить, що це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку зі зміною фактичних обставин справи, а предмет чи підстава позову при первісному розгляді були недостатніми для такого належного захисту (подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 902/743/18, від 03.11.2020 у справі № 906/46/17).

7.28. Колегія суддів зазначає, що у справі, яка розглядається, первісний позов Університету було подано в листопаді 2021 року. Метою цього позову є поновлення прав на земельну ділянку позивача як постійного землекористувача. На думку позивача, оспорюване ним рішення Дніпровської міської ради є незаконним, адже прийняте за відсутності у Дніпровської міської ради необхідних повноважень щодо розпорядження землями державної форми власності, без отримання передбаченої законодавством згоди на вилучення із користування позивача частини земельної ділянки, порушує право Університету як постійного землекористувача, а тому має бути визнане недійсним у судовому порядку.

Згідно із встановленими судами обставинами справи спірне рішення Дніпровської міської ради № 150/15 "Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ "БК Яворницький", , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення" прийняте 26.01.2022, державну реєстрацію прав на спірну земельну ділянку за Дніпровською міською радою проведено 09.02.2022, спірний договір оренди землі укладено 09.02.2022, а договір суборенди земельної ділянки 25.01.2023, державну реєстрацію речових прав за цими договорами здійснено також після подання позову Університету в цій справі.

7.29. Водночас апеляційний господарський суд не звернув увагу на момент звернення позивача з первісним позовом. Проте суд констатував, що позивач, звернувшись до суду з позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмета позову від 20.07.2023 № 83-552-29, надав додаткові докази для обґрунтування нових позовних вимог і фактично одночасно змінив предмет та підстави позову. Відтак апеляційний суд дійшов висновку про подання позивачем по суті нового позову. Тому суд зазначив, що це виключає можливість розгляду поданих позивачем позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заяви про уточнення предмета позову від 20.07.2023 № 83-552-29 у цьому судовому провадженні. Водночас суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Університету згідно з позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмета позову від 20.07.2023 № 83-552-29, тобто відмовив у задоволенні позовних вимог Університету про визнання недійсними рішень Дніпровської міської ради від 28.07.2021 № 462/9 та від 26.01.2022 № 150/15, договору оренди землі від 09.02.2022 та суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, скасування державної реєстрації речових прав на спірну земельну ділянку та зобов`язання ТОВ "БК Яворницький" усунути перешкоди в користуванні Університетом спірною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та паркану.

Отже, всупереч висновкам Верховного Суду, на які посилається скаржник, суд апеляційної інстанції дійшов взаємовиключних висновків: суд зазначив, що не розглядає заявлені Університетом позовні вимоги згідно з позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмета позову від 20.07.2023 № 83-552-29, зокрема, про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради від 26.01.2022 № 150/15, договору оренди землі від 09.02.2022 та суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, скасування державної реєстрації речових прав на спірну земельну ділянку та зобов`язання ТОВ "БК Яворницький" усунути перешкоди в користуванні Університетом спірною земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованої будівлі та паркану; водночас суд апеляційної інстанції ухвалив постанову про відмову в задоволенні зазначених вимог.

7.30. При цьому суд усунувся від аналізу предмета та підстав позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25, від надання оцінки доводам Університету щодо зміни фактичних обставин справи, а також щодо моменту, коли такі фактичні зміни настали. Суд апеляційної інстанції також залишив поза увагою та не надав оцінки доводам позивача, викладеним у позовній заяві (уточненій) від 15.06.2023 № 83-552-25, про те, що не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин, та не проаналізував підстави позовних вимог Університету.

7.31. Крім того, необґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про те, що таке процесуальне порушення є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог Університету згідно з позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмета позову від 20.07.2023 № 83-552-29, адже відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, у разі подання позивачем заяви в підготовчому засіданні, спрямованої на одночасну зміну предмета та підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути її заявникові; водночас позивач не позбавлений права звернутися до суду з новим позовом у встановленому законом порядку.

Водночас помилкове об`єднання судом позовних вимог, які не пов`язані підставою виникнення та не співвідносяться між собою як основна та похідна вимоги, у підготовчому засіданні та розгляд їх по суті з ухваленням рішення судом, не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц, на яку посилається скаржник.

7.32. Крім того, в межах доводів касаційної скарги, а також з урахуванням установлених судами попередніх інстанцій обставин справи Суд звертає увагу на те, що, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на незаконні, на його думку, дії ради, які порушують його право землекористування. Водночас поза увагою апеляційного суду залишилося те, що рада, достеменно знаючи про наявність судового спору, цілеспрямовано до його вирішення в суді вчиняла дії, спрямовані на реалізацію рішення, яке стало підставою позову.

Отже, зміна предмета позову під час нового розгляду справи на стадії підготовчого судового засідання знаходиться у безпосередньому зв`язку з діями як відповідача-1, так і інших відповідачів, які, з урахуванням обставин справи та наявних судових рішень щодо правового режиму майна як самочинного та усталеної правової позиції Верховного Суду щодо неможливості набуття права власності на таке майно, підлягають оцінці з точки зору їх добросовісності.

7.33. Слід зауважити, що положеннями статті 237 Господарського процесуального кодексу України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. Зокрема, відповідно до частини 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, ухвалюючи рішення у справі, суд за заявою позивача, поданою до закінчення підготовчого провадження, може визнати недійсним повністю чи у певній частині пов`язаний із предметом спору правочин, який суперечить закону, якщо позивач доведе, що він не міг включити відповідну вимогу до позовної заяви із незалежних від нього причин.

Отже, вимога про визнання недійсним повністю чи у певній частині пов`язаного з предметом спору правочину, який суперечить закону, є за своєю природою вимогою, що з незалежних від позивача причин не могла бути включена до позовної заяви. Розгляд вимог, заявлених відповідно до частини 3 статті 237 Господарського процесуального кодексу України, має на меті призвести до повного захисту прав позивача, який не буде змушений ініціювати новий судовий процес з метою одержати судове рішення. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 01.04.2021 у справі № 914/825/19.

7.34. Відповідно до частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України обґрунтованим визнається лише те рішення, яке ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Проте оскаржувана постанова наведеним вимогам не відповідає, оскільки ухвалена без урахування висновків щодо застосування частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України, викладених у постановах від 22.07.2021 у справі № 910/18389/20, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 17.08.2021 у справі № 910/19210/15, від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, від 15.10.2020 у справі № 922/2575/19, від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц. Тому доводи скаржника з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 цієї статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися.

Так, звертаючись до місцевого господарського суду із заявою від 20.07.2023 № 83-552-29 про уточнення предмету позову у справі, позивач Дніпропетровський національний університет імені Олеся Гончара просив суд прийняти рішення по справі в наступній редакції предмету позову:

1. визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради від 28.07.2021 № 462/9 "Про надання ТОВ "БК Яворницький", , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення";

2. визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради від 26.01.2022 № 150/15 "Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ "БК Яворницький", , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення";

3. скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер № :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за Дніпровською міською радою від 09.02.2022 № 46629224, вчинену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С. В., з одночасним припиненням речових прав Дніпровської міської ради на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020);

4. визнати недійсним договір оренди землі від 09.02.2022, укладений між Дніпровською міською радою і ТОВ "БК Яворницький", посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. і зареєстрований в реєстрі за № 31;

5. скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер № :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ТОВ "БК Яворницький" від 09.02.2022 № 46629687, вчинену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., з одночасним припиненням речових прав ТОВ "БК Яворницький" на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020);

6. визнати недійсним договір суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, укладений між ТОВ "БК Яворницький" та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І. В. і зареєстрований в реєстрі за № 205;

7. скасувати державну реєстрацію прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020, у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» від 25.01.2023 № 49064724, вчинену приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В., з одночасним припиненням речових прав ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» на вказаний об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020);

8. зобов`язати ТОВ "БК Яворницький" усунути перешкоди в користуванні Університетом земельною ділянкою у м. Дніпрі на просп. Дмитра Яворницького, 36 шляхом знесення самочинно збудованої будівлі об`єкта незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 та паркану.

При цьому за текстом зазначеної заяви, обґрунтовуючи наявність підстав для реалізації свого права на подання заяви про уточнення позову у справі, позивач зазначав про наступне: «…при додатковому опрацюванні матеріалів даної справи було виявлено, що в поданій позовній заяві (уточненій) за вих. № 883-552-25 від 15.06.23 з технічних причин не вказано первісно заявлену позовну вимогу - про визнання рішення Дніпровської міської ради «Про надання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення від 28.07.2021 № 462/9. Дана позовна вимога підтримується ДНУ в повному обсязі, відмови від даної вимоги або заяви про залишення її без розгляду позивачем не подавалося.

Крім того, з урахуванням усталених правових позиції судових органів щодо визначення предмету позову у спорах, пов`язаних з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, ДНУ вважає за необхідне текстуально уточнити формулювання прохальної частини позовної заяви…».

Зі змісту позовної заяви (уточненої) вбачається наступне: «…До клопотання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» (б/н від 04.06.2021) зазначена згода не додана, оскільки ДНУ (як землекористувач) не погоджував клопотання про надання дозволу розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» та не надавав згоди на вилучення земельної ділянки (частини ділянки) у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36. Дана згода також не надавалася і Міністерством освіти і науки України, що здійснює контроль та управління спірною земельною ділянкою від імені держави.

Наведене свідчить, що рішення Дніпровської міської ради «Про надання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.01.21 № 462/9 прийнято за відсутності обов`язкових погоджень, передбачених законом.

У зв`язку з викладеним, рішення Дніпровської міської ради «Про надання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.07.2021 № 462/9 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку у зв`язку з його прийняттям за відсутності необхідних повноважень та без отримання обов`язкової за законом письмової згоди позивача як користувача земельної ділянки.

2. Рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 та договір оренди землі від 09.02.2022 про надання земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152 в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

2.1. Згідно з рішенням Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15, вирішено:

1. Зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку, площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), по просп. Дмитра Яворницького, 36 за Дніпровською міською територіальною громадою, в особі Дніпровської міської ради.

2. Затвердити проєкт землеустрою, розроблений ПП «АЙЛАНТ», щодо відведення земельної ділянки та умови передачі земельної ділянки, визначені під час його погодження, і передати ТОВ «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», , земельну ділянку (план земельної ділянки додається), площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), по просп.Дмитра Яворницького, 36 в оренду строком на десять років по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.10 (для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури).

3. Віднести земельну ділянку (п. 2 цього рішення) за основним цільовим призначенням до категорії «Землі житлової та громадської забудови».

4. Зобов`язати ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ»:

4.1. У тримісячний строк з моменту прийняття цього рішення укласти з міською радою в установленому порядку договір оренди землі (п.2 цього рішення).

4.2. Здійснити нотаріальне посвідчення договору (п.4.1 цього рішення) та провести державну реєстрацію прав за цим договором відповідно до вимог чинного законодавства (п.1-4 ділення від 26.01.2022 №150/15).

Як вказувалося вище, згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах Повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом ст.12 Земельного кодексу України (в редакції станом на 26.01.2022)…

В ч.1 ст.122 Земельного кодексу встановлено, що …

Відповідно до ч.І ст.124 Земельного кодексу України …

З викладених норм законодавства вбачається, що до компетенції органів місцевого самоврядування віднесено надання в користування (в тому числі на умовах оренди) земельних ділянок виключно комунальної власності відповідних територіальних громад. В той же час, жодних повноважень з надання в користування земельних ділянок державної власності органи місцевого самоврядування не мають.

Приймаючи до уваги, що ДНУ є закладом вищої освіти державної форми власності, земельна ділянка площею 1,4730 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, також відноситься до земель державної форми власності.

Отже, рішення Дніпровської міської ради Рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИИ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 прийнято за відсутності компетенції органу місцевого самоврядування, оскільки розпорядження земельними ділянками державної власності є компетенцією органів державної виконавчої влади відповідно до визначених повноважень.

2.2. При прийнятті рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 порушено імперативні норми ст.116 Земельного кодексу України, що підтверджується таким.

Згідно з ч.5 ст.116 Земельного кодексу України…

Підстави припинення права власності на земельні ділянки визначені в ст.140 Земельного кодексу України. Жодної з визначених Земельним кодексом України підстав припинення права державної власності на земельну ділянку у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 немає.

Підстави припинення права користування земельною ділянкою передбачені в ст.141 Земельного кодексу України. Слід зазначити, що жодної з наведених в ст.141 Земельного кодексу України підстав також не настало.

Отже, станом на дату прийняття рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 і до даного часу відповідна земельна ділянка відноситься до земель державної власності і перебуває в постійному користуванні ДНУ, а тому її надання в користування іншій особі є неправомірним.

Відповідно до ч.І ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа …

В ч.2 ст.152 Земельного кодексу України встановлено, що …

Наведене свідчить, що рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 підлягає визнанню недійсним в судовому порядку внаслідок його прийняття за відсутності компетенції органу місцевого самоврядування, а також порушення норм ст.116 Земельного кодексу України у зв`язку з перебування відповідної землі в користуванні ДНУ.

3. Внаслідок недійсності рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИИ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15, підлягають скасуванню рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пустового С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63373095 від 10.02.2022 та державна реєстрація права комунальної власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про право власності/довірчої власності 46629224), а право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №020 підлягає припиненню, у зв`язку з наступним.

За змістом п.1 рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15, вирішено зареєструвати право комунальної власності на земельну ділянку, площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), по просп. Дмитра Яворницького, 36 за Дніпровською міською територіальною громадою, в особі Дніпровської міської ради.

Дане рішення виступило підставою реєстрації приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. права комунальної власності на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №020 (запис про право власності/довірчої власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №46629687, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 63373095 від 10.02.2022).

Приймаючи до уваги, що рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 прийнято за відсутності необхідних повноважень та з порушенням норм законодавства і внаслідок цього підлягає визнанню недійсним, даний акт не призводить до будь-яких правових наслідків з моменту його прийняття.

Відповідно до п.1 ч.І ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Виходячи з приписів п.2 ч.І ст.З вказаного закону, державна реєстрація прав в Державному реєстрі прав на нерухоме майно є обов`язковою.

В ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Відповідно до ч.І ст.16 Цивільного кодексу України …

Внаслідок визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 право комунальної власності на земельну ділянку, площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), по просп. Дмитра Яворницького, 36, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пустового С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63373095 від 10.02.2022, а також державна реєстрація права комунальної власності на вказану земельну ділянку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про право власності/довірчої власності 46629224) підлягають скасуванню.

У зв`язку з викладеним, також підлягає припиненню в судовому порядку зареєстроване право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №020.

4. Договір оренди землі від 09.02.2022, укладений між Дніпровською міською радою та ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», про передачу в оренду земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, підлягає визнанню недійсним, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пустового С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63373095 від 10.02.2022 та державна реєстрація права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 46629687) підлягають скасуванню, а право користування ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельною ділянкою (інше речове право) площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №020, підлягає припиненню з наступних підстав.

На виконання п.4 рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 між Дніпровською міською радою та ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» було укладено договір оренди землі від 09.02.2022, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. і зареєстровано в нотаріальному реєстрі за №31. За договором оренди землі від 09.02.2022 передбачено надання в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, строком на 10 років, дата закінчення дії договору - 09.02.2032

На підставі ч.5 ст.6 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис про інше речове право №46629687, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63373095 від 10.02.2022)

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

В ст.4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що …

Згідно з 4.2 ст.19 Конституції України …

За змістом ст.12 Земельного кодексу України (в редакції станом на 09.02.2022) …

В ч.І ст.122 Земельного кодексу встановлено, що …

Приймаючи до уваги, що надана ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельна ділянка по фактичному розміщенню нежитлової будівлі є частиною земельної ділянки, що перебуває в постійному користуванні ДНУ і відноситься до земель державної власності, Дніпровська міська рада не має повноважень з надання її в оренду виходячи зі змісту ст.12, 122, 124 Земельного кодексу України.

Крім того, як вказувалося вище, жодних підстав припинення права постійного користування ДНУ земельною ділянкою у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького,36 немає, а відтак земельна ділянка (її частина) не можуть бути передані в користування іншій особі виходячи з норм ч.5 ст.116 Земельного кодексу України.

Згідно з ч.І ст.202 Цивільного кодексу України…

В ст.215 Цивільного кодексу України визначено, що …

Оскільки договір оренди землі про передачу в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №020, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. 09.02.2022 і зареєстрований в реєстрі за №31, укладено з порушенням норм закону, даний договір підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України …

Отже, із змісту ст.216 Цивільного кодексу України слідує, що …

В ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що …

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Відповідно до ч.І ст.16 Цивільного кодексу України …

Внаслідок визнання недійсним договору оренди землі від 09.02.2022 про передачу в користування ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельної ділянки площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Пустового С.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 63373095 від 10.02.2022 і державна реєстрація права оренди земельної ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 46629687) підлягають скасуванню.

Крім того, зареєстроване право користування ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельною ділянкою (інше речове право) на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020 підлягає припиненню.

5. Договір суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, укладений між ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ», про передачу в суборенду земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, підлягає визнанню недійсним, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Балтакси І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66199090 від 25.01.2023 та державна реєстрація права суборенди земельної ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 49064724) підлягають скасуванню, а право суборенди ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» земельної ділянки (інше речове право) площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна № 020, підлягає припиненню з наступних підстав.

Як стало відомо позивачу з інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 09.06.2023 за № 334790310, 25.01.2023 між ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» укладено договір суборенди земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, дата закінчення дії - 09.02.2032, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. 25.01.2023 і зареєстровано в нотаріальному реєстрі за № 205.

Як зазначено вище, договір оренди землі від 09.02.2022 про передачу в користування ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельної ділянки площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152) підлягає визнанню недійсним у зв`язку з його укладенням за відсутності компетенції Дніпровської міської ради та порушенням норм закону.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України …

Згідно з ч.І ст.236 Цивільного кодексу України …

Як визначено в ч.4 ст.8 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

У зв`язку з недійсністю договору оренди землі від 09.02.2022 про передачу в користування ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИИ» земельної ділянки площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), підлягає визнанню недійсним і договір суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, який укладений між ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ», що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. і зареєстрований в нотаріальному реєстрі за № 205.

На підставі ч.5 ст.6 Закону України «Про оренду землі право суборенди земельної ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (запис про інше речове право № 49064724, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66199090 від 25.01.2023).

В ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що …

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.1 ч.7 ст.37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Відповідно до ч.І ст.16 Цивільного кодексу України…

Внаслідок визнання недійсним договору суборенди земельної ділянки від 25.01.2023, укладеного між ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ», про передачу в суборенду земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Балтакси І.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66199090 від 25.01.2023 та державна реєстрація права суборенди земельної ділянки в Державному реєстрі прав на нерухоме майно (номер запису про інше речове право 49064724) підлягають скасуванню.

Крім того, зареєстроване право суборенди ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» земельної ділянки (інше речове право) площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №020, підлягає припиненню.

6. В порядку поновлення прав ДНУ, як користувача земельної ділянки у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького,36, необхідним є усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, що обгрунтовано наступним.

В рішенні Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 №150/15 зазначено, що земельну ділянку надано у зв`язку з розміщенням на земельній ділянці об`єкта незавершеного будівництва.

В той же час, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі № 39/341-07, з висновками якого у відповідній частині погодився Дніпропетровський апеляційний господарський суд (постанова від 30.01.2009 по справі № 39/341-07), встановлено, що розташований на земельній ділянці об`єкт є самочинним будівництвом.

Вказаним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі № 39/341-07 суд зобов`язав ТОВ ПБФ «Домобуд» та ТОВ «Консоль ЛТД» усунути перешкоди в користуванні ДНУ земельною ділянкою за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Карла Маркса, 36 та зобов`язав ТОВ ПБФ «Домобуд» та ТОВ «Консоль ЛТД» за свій рахунок знести самочинно збудовані об`єкти на земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Карла Маркса, 36.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі № 39/341-07 в частині усунення перешкод в користуванні ДНУ земельною ділянкою за адресою : м. Дніпропетровськ, просп. Карла Маркса, 36 та знесення за рахунок ТОВ ПБФ «Домобуд» та ТОВ «Консоль ЛТД» самочинно збудованих об`єктів на вказаній земельній ділянці всупереч ст.129 Конституції України та ст.115 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, діючій на час набрання ним чинності) виконано не було.

Відповідно до ст.376 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на 2006 - час початку будівельних робіт на земельній ділянці у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно з ч.2 ст.376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.09.2010 по справі № БЗ/160-10 у відношенні ТОВ ПБФ «Домобуд» відкрито провадження у справі про банкрутство.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 22.11.2011 по справі № БЗ/160-10 ТОВ ПБФ «Домобуд» визнано банкрутом та у відношенні вказаного товариства відкрито ліквідаційну процедуру.

В ході ліквідаційної процедури об`єкт самочинного будівництва у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 36 був проданий 20.09.2013 на відкритих торгах (аукціоні) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Реалпласт» (далі - ТОВ «Реалпласт»), хоча право власності на нього у ТОВ ПБФ «Домобуд» за змістом ст.376 Цивільного кодексу України не виникло і державна реєстрація відповідного права не проводилася. Про здійснення вказаного продажу зазначено в постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 11.04.2016 по справі № БЗ/160-10.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.06.2021 № 262921393,24.09.2013 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 2623998 про реєстрацію права власності ТОВ «Реалпласт» на вказаний об`єкт самочинного будівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 6179970 від 24.09.2013.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.11.2013 по справі № 904/8151/13 у відношенні ТОВ «Реалпласт» відкрито провадження у справі про банкрутство.

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.02.2014 по справі № 904/8151/13 ТОВ «Реалпласт» визнано банкрутом та у відношенні вказаного товариства відкрито ліквідаційну процедуру.

В ході ліквідаційної процедури об`єкт самочинного будівництва у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 36 був проданий на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Онега плюс» (далі - ТОВ «Онега плюс»).

03.06.2014 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 5890275 про реєстрацію права власності ТОВ «Онега плюс» на вказаний об`єкт самочинного будівництва на підставі рішення приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенської І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 13532084 від 03.06.2014.

В подальшому ТОВ «Онега плюс» було укладено договори купівлі-продажу часток в об`єкті самочинного будівництва з громадянами України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на наступних умовах :

- за договором № 110 від 27.01.2017: ОСОБА_1 - 1/5, ОСОБА_2 - 1/5, ОСОБА_3 - 1/10 (записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.01.2017 №18750665, №18750666, №18750664 відповідно);

- за договором № 115 від 27.01.2017 : ОСОБА_1 - 1/5, ОСОБА_2 - 1/5, ОСОБА_3 - 1/10 (записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 27.01.2017 №18750538, №18750539, №18750537 відповідно).

19.03.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 41082875 про реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 2/5 вказаного об`єкта самочинного будівництва в порядку спадкування після ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1551 від 19.03.2021, виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Солошенко Ю.В. (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57193246 від 19.03.2021.

06.04.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 41346244 про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 2/5 вказаного об`єкта самочинного будівництва на підставі договору купівлі-продажу № 787 від 06.04.2021, укладеного із ОСОБА_1 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57478603 від 06.04.2021).

13.04.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 41551390 про реєстрацію права власності ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» на 3/5 вказаного об`єкта самочинного будівництва на підставі акту від 13.04.2021 приймання-передавання нерухомого майна в статутний капітал від ОСОБА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57703343 від 17.04.2021).

21.04.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 41685863 про реєстрацію права власності ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» на 2/5 вказаного об`єкта самочинного будівництва на підставі акту від 21.04.2021 приймання-передавання нерухомого майна в статутний капітал від ОСОБА_4 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 57850478 від 26.04.2021).

Прошу суд прийняти до уваги, що за даними офіційного веб-порталу «Портал державної електронної системи у сфері будівництва» (https://e-construction.gov.ua/permits_doc_old/filter=166_) жодній з осіб, за якою в різні періоди часу було зареєстровано право на об`єкт самочинного будівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), будь-яких документів на право провадження будівельних робіт не видавалося. Рішень про виділення земельної ділянки в користування для будівництва об`єкта нерухомого майна також не приймалися.

Як зазначалося вище, відповідно до ч.2 ст.376 Цивільного кодексу України…

Відповідно до правових позицій Верховного Суду «відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (п.6.30 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), п.4.17 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

Відповідно до правових позицій Постанови Верховного Суду по справі № 910/27779/14 від 21.01.2021…»

З урахуванням вищевикладенного, колегія суддів виснує, що в уточненому позові від 15.06.2023 за вих. № 83-552-25 (з урахуванням заяви зід 20.07.2023 за вих. № 83-552-29) предмет позову доповнено новими вимогами тобто, відбулася зміна предмета позову). Натомість зміни підстав позову не відбувалося, оскільки мало місце доповнення позову іншими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилань на норми матеріального права, що в повній мірі відповідає правовим позиціям п.7.43 Постанови Великої палати Верховного Суду від 25.06.2019 по справі № 924/1473/15 та Постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.07.2021 по справі № 910/18389/20 та від 15.10.2020 по справі № 922/2575/19. Вказані правові висновки безпідставно не були застосовані судом апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови.

Уточнення позовних вимог по справі № 904/9212/21 вчинено з метою ефективного захисту прав позивача у відповідності з нормами процесуального права та правовими позиціями Верховного Суду і їх прийняття до гозгляду здійснено з дотриманням завдання господарського судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів позивача.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги ТОВ «Будівельний комплекс Яворницький" в частині того, що: «…1.1. Порушення норм процесуального права полягає у наступному:

Провадження у справі відкрито Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області 01.12.2021.

У позовній заяві № 83-552-40 від 25.11.2021, поданої 29.11.2021 були дві позовні вимоги у наступній редакції:

1. Визнати недійсним рішення Дніпровської міської ради «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по проспекту Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.07.2021 № 462/9.

2. Судові витрати по справі покласти на Відповідача.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 у задоволенні позовних вимог відмовлено з огляду на наступне: «У справі, що розглядається, задоволення позовних вимог про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради Про надання ТОВ «БК Яворницький» дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення № 462/9 від 28.07.2021, яке вже було реалізоване і вичерпало свою дію, не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту....

... господарський суд вважає, що такий спосіб захисту як визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради про надання ТОВ «БК Яворницький» дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення № 462/9 від 28.07.2021, за наявності укладеного та зареєстрованого договору оренди спірної земельної ділянки, не є ефективним та не призведе до відновлення порушених прав позивача».

Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 15.12.2022 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.06.2022 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.04.2023 постанову Центрального апеляційного господарського суду від 15.12.2022 скасовано, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.

22.05.2023 суддя Господарського суду Дніпропетровської області Красота О.І. прийняв справу до свого провадження.

05.07.2023, в рамках зазначеної справи, Позивачем подано позовну заяву (уточнену) від 15.06.2023 № 83-552-25, яка містила 11 позовних вимог, серед, яких позовна вимога № 1, яка містилася у первинній позовній заяві від 25.11.2021 № 83-552-40 була відсутня. Фактично Позивачем подано до суду документ «позовна заява (уточнена)» - процесуальним законом не передбачено право позивача на його подання (відповідно до ч. З ст. 46 ГПК України Позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви).

20.07.2023 Позивачем подано заяву про уточнення предмету позову викладеного в позовній заяві (уточненій) від 15.06.2023 № 83-552-25 (Позивачем подано заяву про уточнення предмету позову не первісного позову, а саме позовної заяви (уточненої), у зв`язку з ніби-то технічною помилкою, яку було змінено після заперечень Відповідача-2), тобто Позивач фактично змінив предмет та підстави позову, відкоригувавши їх з 11 до 9 позовних вимог у тому числі додавши до змін первісну вимогу. Саме ці 9 позовних вимог врешті й були розглянуті по суті судом під час нового розгляду у рішенні від 25.04.2024.

Відповідно до ч. 4 ст. 46 ГПК України …

Відповідно до ч. З ст. 46 ГПК України …

У позовній заяві (уточненій) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заяві про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) по справі від 20.07.2023 № 83-552-29 Позивач зазначає, «що на підставі ст. 42, 45, 46, 177, 182 ГПК України в процесі підготовчого провадження у зв`язку зі зміною фактичних обставин справи та з урахуванням додатково отриманих відомостей, ДНУ вважає за необхідне уточнити позовні вимоги по справі і просить суд прийняти рішення по суті суті позовних вимог в наведеній редакції».

В той же час Позивач в порушення ст. ч. 4 ст. 46 ГПК України, не вказує які саме фактичні обставини справи змінилися після закінчення підготовчого засідання під час її первісного розгляду, а також які поважні причини заважали йому отримати усі відомості які порушують його право під час підготовчого слухання у первісному розгляді.

Враховуючи висновки судів першої та апеляційної інстанції про те, що спосіб захисту як визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради Про надання ТОВ «БК Яворницький» дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення № 462/9 від 28.07.2021, за наявності укладеного та зареєстрованого договору оренди спірної земельної ділянки, не є ефективним та не призведе до відновлення порушених прав Позивача, є очевидним, що право Позивача, у разі його наявності, порушується відповідним рішенням про передачу земельної ділянки у користування та укладення договору оренди землі між Відповідачем-1 та Відповідачем-2.

26.01.202 Відповідачем-1 було прийнято Рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» № 150/15.

09.02.2022 між Відповідачем - 1 та Відповідачем - 2 було укладено договір оренди землі, укладений між Дніпровською міською радою і Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. і зареєстрований в реєстрі за № 31.

19.04.2022 у підготовчому засіданні під час первісного розгляду справи (суддя Мілєва І.В.) Відповідачем - 2 (на той час Відповідач - 2 перебував у статусі третьої особи) подано письмові пояснення третьої особи щодо позову Позивача та відзиву Відповідача, до якого долучено Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта Товариства з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ» за кодом , про те, що за ним зареєстровані речові права на земельну ділянку кадастровий номер :03:325:0152, підставою для державної реєстрації став Договір оренди землі від 09.02.2022.

25.05.2022 Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області суддя Мілєва І.В., підготовче провадження у справі закрито.

Таким чином Позивачеві у підготовчому провадженні під час первісного розгляду позову було достеменно відомо про фактичні обставини справи, які існували на той час та які впливали на його права, у разі їх наявності.

Обізнаність про фактичні обставини справи, які існували на той час та на час подання Позивачем касаційної скарги до Касаційно господарського суду у складі Верховного Суду (вх. № 1036/2023 від 20.02.2023) також підтверджується самою касаційною скаргою, в якій Позивачем зазначено - «Звертаю увагу судової колегії, що в межах судової справи №904/9212/21 позивач не посилався на порушення його речових прав володіння або користування земельною ділянкою у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 (зокрема, не стверджував про виникнення у нього перешкод у володінні та користуванні земельною ділянкою внаслідок прийняття спірного рішення органу місцевого самоврядування) і не заявляв позовних вимог про захист майнових прав. Позивач посилався на незаконність рішення органу місцевого самоврядування внаслідок його прийняття без згоди землекористувача всупереч вимогам абз. 2 ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України. Саме з метою ефективного судового захисту позивач і обрав той спосіб, який відповідає природі охоронюваного законом інтересу та характеру незаконного посягання відповідача, що підтверджується матеріалами справи…

Оспорювання подальших дій та документів, що були вчинені після прийняття вказаного рішення, може бути предметом окремого розгляду, проте дані вимоги в межах справи № 904/9212/21 не заявлялися».

Враховуючи вищевикладене Відповідач-2, будучи ще у статусі третьої особи, 19.07.2023 подав до суду заяву про відмову у прийнятті позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25, а в подальшому неодноразово під час судових засідань наголошував на цьому при даних обставинах та на тому, що розгляд справи з урахуванням як позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25 так і заяви про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) по справі від 20.07.2023 № 83- 552-29 суперечить вимогам ч. 4 ст. 46 ГПК України, і що в такому випадку це вже не новий розгляд справи, а розгляд нового позову, але суд першої інстанції проігнорував вимоги процесуального закону.

За висновками КГС ВС у Постанові від 28.09.2021 у справі № 902/743/18 зазначено - позивач відповідно до норм ГПК України наділений правом змінити предмет або підставу позову при новому розгляді справи тільки у тому разі, якщо суд установить, що це необхідно для захисту прав позивача у зв язку зі зміною фактичних обставин справи, а предмет чи підстава позову при первісному розгляді були недостатніми для такого належного захисту.

Крім того, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про доповнення або уточнення позовних вимог. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову.

За висновками КГС ВС у Постанові від 23.01.2020 у справі № 925/186/19, така дія як заявления додаткових вимог може кваліфікуватися лише як зміна предмета позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права чи охоронюваного законом інтересу.

Отже, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до суду, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується відповідна позовна вимога. Водночас потрібно, брати до уваги, те що відповідно до ч, З ст. 46 ГПК України одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

За висновками КГС ВС у Постанові від 27 червня 2018 року Справа № 910/18802/17, збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову. Зважаючи на вищевикладене, апеляційним судом вірно встановлено, що заява від 09.02.2018 про зміну (доповнення) предмету позову не є заявою про зміну предмета позову, а фактично є іншим позовом.

В той же час, суд у оскаржуваному рішенні не тільки не встановив, що зміна предмету та підстав позову, що вже фактично є новим позовом, необхідно для захисту прав позивача у зв`язку зі зміною фактичних обставин справи, а взагалі не надав будь-якої правової оцінки даним обставинам (не розцінив «уточнення» як: - подання іншого (ще одного) позову, чи - збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи - об`єднання позовних вимог, чи - зміну предмета або підстав позову) та виніс рішення по суті позовних вимог згідно заяви про уточнення предмету позову по справі від 20.07.2023 № 83-552-29, яка містила окрім двох первісних позовних вимог про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по проспекту Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.07.2021 № 462/9 та про стягнення судових витрат з Відповідача, іще 7 (сім) нових позовних вимог, що вже є новим позовом.

Надання правової оцінки судом діям Позивача щодо зміни предмету та підстав позову не міститься не тільки у рішенні, айв жодній ухвалі (письмовій, протокольній), більше того, як у рішенні, так і в усіх ухвалах у вступній частині вказано «За позовом Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара, м. Дніпро до Відповідача-1,2,3 (назва відповідачів), третя особа-1,2,3,4 (назва третіх осіб), про визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради №462/9 від 28.07.2021», тобто тільки за первісною вимогою.

Як приклад, можна навести розгляд схожих обставин та прийняте за результатами розгляду рішення Господарським судом Рівненської області у справі № 918/121/20 від 25.08.2021: «При цьому суд вважає, що у вирішенні питання щодо оцінки поданої заяви, господарський суд має виходити з ретельного дослідження змісту поданої заяви та співвідношення такого змісту з раніше заявленими позовними вимогами.

У своїй постанові у справі № 911/2139/19 від 11 листопада 2020 року Верховний Суд зазначив, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявления "додаткових" позовних вимог і т.п.

Тому, в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об`єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову....

...Положення статті 46 ГПК України, містять застереження щодо неможливості зміни предмета або підстав позову під час нового розгляду справи: у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 4 ст. 46 ГПК України).

Також у даній процесуальній нормі наведено виключення щодо такого застереження: зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв 'язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

З наведеного суд робить висновок, що позивач вправі змінити предмет або підстави позову лише за умов зміни фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання при первісному розгляді справи. За таких умов тягар доведення наявності зміни фактичних обставин несе саме позивач.

Водночас у поданій заяві позивач не навів обгрунтувань щодо зміни фактичних обставин.

Натомість цю заяву позивач найменував "Заява про уточнення позовних вимог", а у прохальній частині заяви зазначив: "прошу суд зменшити розмір позовних вимог без зміни підстав та предмету позову, виклавши пункт 1 [позовних вимог] у наступній редакції:..".

Водночас позивач у поданій заяві повністю змінив редакцію зазначеного пункту 1 позовних вимог, наведених у прохальній частині поданого на розгляд суду позову. А саме: позивач зазначив зовсім іншу редакцію тверджень (висловлювань, інформації), які він вимагає спростувати як недостовірні, ніж ті, що були вказані у вимогах позивача під час попереднього розгляду справи.

А тому суд вважає за необхідне зауважити таке. За правилами статті 182 ГПК України, суд у разі необхідності заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та розглядає відповідні заяви. На думку суду дана процесуальна норма слугує інструментом для усунення та виправлення помилок, неточностей, описок та інших упущень, що сталися під час оформлення позову, які однак не впливають на суть вимоги, що пред`являється до відповідача. Також суд зауважує, що уточнення позовних вимог може мати місце у разі необхідності та за таких умов заслуховується судом. Однак суд у даному випадку не констатує потреби в уточненні позовних вимог.

Як було зазначено вище, процесуальні правила господарського судочинства не визначають право позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення позовних вимог, або заявленая "додаткових" позовних вимог і тлі. Тим більше такі "доповнення" та "уточнення" не допустимі під час нового розгляду справи. Адже отримавши правову позицію Верховного Суду під час касаційного перегляду, та "доповнивши" або "уточнивши" свої позовні вимоги на основі висновків касаційного суду, позивач порушує баланс процесуальної рівності сторін у цій справі та ставить під сумнів принципи змагальності сторін та диспозитивності господарського судочинства. Саме тому законодавець унормував застереження щодо неможливості зміни предмета або підстав позову під час нового розгляду справи.

...Позивач подав до суду заяву про "уточнення позовних вимог та по суті змінює свої вимоги. Про таке свідчить зміна позивачем редакції позовних вимог та відображення зовсім іншої редакції тверджень (висловлювань, інформації), які він вимагає спростувати як недостовірні, ніж ті, що були наведені у позові раніше...

На думку суду, таким чином позивач намагається змінити предмет позову.

Аналогічних правових висновків дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 28 квітня 2021 року справа № 908/522/20, від 11 листопада 2020 року справа № 922/53/19.

Неправомірно під виглядом зміни розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду 10 грудня 2019 року у справі № 923/1061/18, від 23 січня 2020 року у справі № 925/186/19, від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19.

Отже, здійснивши оцінку поданої позивачем заяви про "уточнення позовних вимог", суд робить висновок, що така заява за своєю суттю є заявою про зміну предмету позову.

У разі подання позивачем заяви з порушенням положень статей 46, 173 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд повинен відповідно до положень пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України повернути таку заяву та додані до неї документи, розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову. Позивач при цьому не позбавлений права звернутися з новим позовом у загальному порядку (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2020 року справа № 920/1059/17).

Ухвалою Господарського суду Рівненської лбласті від 25.08.2021 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Технопривід Інвест Груп" про уточнення позовних вимог від 13 серпня 2021 року повернуто заявнику.

Тобто у справі № 918/121/20 позивач сформулював інакше заявлену позовну вимогу і суд прийшов до висновку, що це зміна предмету позову, у справі ж, що розглядається, Позивач додав іще 7 (сім) нових позовних вимог на нових підставах із поданням нових доказів, якими позивач обґрунтовував свої нові позовні вимоги, тим самим змінив позовні вимоги (змінив предмет та підстави позову), будь-яким чином не обґрунтував їх, отже Господарський суд Дніпропетровської області повинен був відповідно до положень пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України повернути таку заяву та додані до неї документи, розглянути по суті раніше заявлені позовні вимоги, якщо позивач не відмовляється від позову.

Фактично суд в підготовчому засіданні, в порушення п.1 частини 1 статті 177 Господарського процесуального кодексу України, не прийняв ніякого рішення щодо остаточного визначення предмета спору, і не виніс ухвалу (письмово, протокольно), якою прийняв би нові позовні вимоги Позивача (що підтверджується протоколами судових засідань та прийнятих ухвал), такою дією фактично позбавив права Відповідачів її оскаржити.

Враховуючи Постанову Верховного Суду від 09.07.2020 у справі № 922/404/19, а також за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у Постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, встановлено, що:

«Відповідно до частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу України …

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Слід зазначити, що правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини 3 статті 46 Господарського процесуального кодексу викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України, відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не в повній мірі забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмету позову можлива, зокрема у такі способи:

1) заміна одних позовних вимог іншими;

2) доповнення позовних вимог новими;

3) вилучення деяких із позовних вимог;

4) пред 'явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмету позову, а не через збільшення розміру позовних вимог».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15, вказано, що заяву позивача про зміну предмету або підстав позову, можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, у справі, що розглядається, підставою для звернення до суду з первісним позовом з позовною вимогою про:

1. Визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради «Про надання Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по проспекту Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.07.2021 № 462/9, стало винесення Відповідачем-1 цього оскаржуваного рішення.

Підставою для звернення до суду із позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 року № 83-552-25 та заявою про уточнення предмету позову від 20.07.2023 року № 83-552-29, про:

2. Визнання недійсним рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15, стало винесення Відповідачем -1 цього оскаржуваного рішення….

….8. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ» (49005, м. Дніпро, просп.. Дмитра Яворницького, 22, приміщення 640, ) усунути перешкоди в користуванні Дніпровським національним університетом імені Олеся Гончара (49045, м. Дніпро, просп. Науки, 72, ) земельною ділянкою у м.Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 шляхом знесення самочинно збудованої будівлі - об`єкта незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01 та паркану, стало набуття Відповідачем -2 права власності на вказаний об`єкт.

А також разом із подачею позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 року № 83-552-25 та заявою про уточнення предмету позову від 20.07.2023 року № 83-552-29 було подані нові докази, якими позивач обґрунтував свої нові позовні вимоги:

1. Копія рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15….

…20. Копія листа з Державного архіву Дніпропетровської області (вих. №182/0/123-23 від 03.04.2023 ) на 1 арк.

А також, на вимогу суду Відповідачем - 2 було надано до суду копію Договору суборенди земельної ділянки від 25.01.2023 укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «БУДІВЕЛЬНИЙ КОМПЛЕКС ЯВОРНИЦЬКИЙ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТБУД-ПРОЕКТ», посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. і зареєстрований в реєстрі № 205.

Первісний позов не обґрунтовувався зазначеними доказами.

Отже, Позивач звернувшись до суду із позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) від 20.07.2023 № 83-552-29, надавши додаткові докази для обґрунтування нових позовних вимог фактично одночасно змінив предмет та підстави позову, що виключає можливість розгляду поданих Позивачем позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заяви про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) від 20.07.2023 № 83-552-29.

Також слід зазначити, що згідно з частиною 1 статті 170 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Зі змісту вказаної норми випливає, що об`єднані в одній позовній заяві можуть або позовні вимоги, пов`язані між собою підставою виникнення, або позовні вимоги, пов`язані між собою поданими доказами, або позовні вимоги, що перебувають в залежності, згідно з якої задоволення одної вимоги похідної) залежить від задоволення іншої вимоги (основної) (постанова ВС від 09 липня 2020 року справа № 922/404/19).

У справі, що розглядається, задоволення вимог згідно позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заяви про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) від 20.07.2023 № 83-552-29 не залежить від первісної вимоги, а отже вони не є похідними та обґрунтовуються низкою додаткових доказів, які не стосуються первісної вимоги. Це доводиться й оскаржуваним рішенням, яким у задоволенні первісної вимоги відмовлено, що не завадило задовольнити інші позовні вимоги.

Отже, Позивачем при зверненні з позовною заявою (уточненою) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заявою про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) від 20.07.2023 року № 83-552-29 порушив правила поєднання різних позовних вимог в одній позовній заяві, встановлених частиною 1 статті 1 статті 170 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до порушення норм процесуального права, і як наслідок такі позовні вимоги не підлягають задоволенню за аналогією як у справі № 922/404/19 постанова ВС від 09.07.2020 .

Тому зазначені порушення норм процесуального права є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог згідно позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023 № 83-552-25 та заяви про уточнення предмету позову (саме позовної заяви (уточненої) від 15.06.2023) від 20.07.2023 № 83-552-29….

…30.01.2024 Позивачем подано до суду першої інстанції пояснення по справі від 26.01.2024 з долученими доказами, а саме:

1. Копія витягу із Статуту Катеринославського університету від 1918 року на 1 арк…

…20. Копія листа з Державного архіву Дніпропетровської області (вих. № 182/0/123-23 від 03.04.2023 ) на 1 арк.

Як встановлено ч. ч. 1,2 ст. 2 ГПК України …

Статтею 7 ГПК України …

Частинами 1, 2 ст. 13 ГПК України …

Частиною 2, 7 ст. 80 ГПК України …

Відповідно до сталої практики Верховного Суду докази, що підтверджують заявлені вимоги, мають бути подані учасниками справи одночасно з заявами по суті справи у суді першої інстанції, а неможливість подання доказів у цей строк повинна бути письмово доведена позивачем суду та належним чином обґрунтована. При цьому докази, якими учасники справи обґрунтовують свої вимоги, повинні існувати на момент звернення до суду з відповідним позовом, і саме на учасника справи покладено обов`язок подання таких доказів одночасно з позовною заявою. Єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом доказів з порушенням встановленого строку, - наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії (наприклад, якщо стороні не було відомо про існування доказів), тягар доведення яких також покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14, від 27.06.2023 у справі № 910/161/18, від 28.02.2024 у справі № 910/12005/22 та інші).

Отже, Позивач, в силу приписів ч. 2, 7 ст. 80 ГПК України …

Згідно ч. 1 ст. 73 ГПК України …

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України …

Приписами ст. 76 ГПК України …

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ГПК України …

Згідно положень частин 4-5, 7-8 ст. 80 ГПК України …

До наданих пояснень від 26.01.2024 Позивач долучив копії документів як докази, але не обґрунтував неможливість їх надання у встановлений законом строк та не зазначив причини їх несвоєчасного подання. Як видно з дат які містяться на документах, вони були складені та були в наявності у Позивача ще до винесення Ухвали Господарського суду Дніпропетровської області від 17.10.2023 по справі № 904/9212/21, якою судом було зобов`язано Позивача направити Відповідачу-2, Відповідачу-3, Третій особі-1, Третій особі-2, Третій особі-3 позов в останній редакції з відповідними додатками, але з невідомих причин, в зазначений строк, надані до суду не були.

Положенням ч. 1-6 ст. 91 ГПК України …

Позивач в наданих поясненнях від 26.01.2024 не вказує де знаходяться оригінали долучених письмових доказів, що також вказує на сумнів щодо достовірності долучених документів.

Незважаючи на вищезазначене та ігноруючи клопотання представника Відповідача-2 від 28.02.2024 щодо заперечення про долучення доказів до справи, залишення їх без розгляду, та не брати їх до уваги під час вирішення спору по суті, суд першої інстанції долучив вказані докази, надані Позивачем в порушення встановленого строку разом із поясненнями, та у винесеному рішенні від 25.04.2024 посилався на них як доведений та неспростований факт, ігноруючи заперечення та долучені докази до справи Відповідачем-2, якими спростовуються факти щодо належного землекористувача.

В свою чергу, Позивач, при всій кількості долучених документів (доказів), не долучив жодного документу який би підтвердив його належність до землекористування земельною ділянкою загальною площею 1,4730 га, за вищезазначеною адресою відповідно до діючого законодавства, починаючи з 1934 року.

А також, якісна та повна копія Випису від 27.06.1934 на 4-ох сторінках була надана лише 30.01.2024, до цього моменту в матеріалах справи містилась неповна копія цього документу на 3-ох сторінках, а частина тексту була недоступна, наприклад дата видачі цього документу. Такими діями Позивача Відповідачі були позбавлені можливості об`єктивно оцінювати даний документ та надати відзив згідно повного документу…», як такі, що ґрунтуються на помилковому тлумачені Відповідачем -2 норм процесуального права та вибірковому цитуванні постанов Верховного Суду, які, як здається скаржнику, підтверджують його правову позицію, ігноруючи при цьому значну частину обставин розгляду даної справи, які, в свою чергу, протирічать цій позиції.

В постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 923/236/19, викладено наступний правовий висновок:

«Верховний Суд зауважує, що відповідно до п.п. 4, 5 ч. 3 ст. 162 ГПК України позовна заява повинна містити в т.ч. зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.

Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстава позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Підставу позову становлять фактична й правова підстава. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. Правильне встановлення підстави позову визначає межі доказування, є гарантією прав відповідача на захист проти позову».

Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим і залежить насамперед від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Предмет доказування формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду в складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 910/4994/18).

Колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступні фактичні обставини даної справи:

Виходячи з принципу судочинства jura novit curia - "суд знає закони", неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. При розгляді цієї справи, колегія суддів самостійно перевіряє доводи сторін щодо застосування закону, який регулює спірні правовідносини та надає відповідну правову кваліфікацію цим відносинам і зобов`язанням сторін (аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц та від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, у постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 905/2419/18).

Становлення і розвиток радянського земельного законодавства України беруть початок з жовтневого перевороту 1917 року в Російській імперії, до складу якої входила більшість території сучасної України. Саме в день цього перевороту в ніч з 25 на 26 жовтня (з 7 на 8 листопада 1917 року за новим колендарем) Всеросійський з`їзд робітничих, селянських та солдатських депутатів прийняв відомий Декрет про землю, яким були визначені деякі принципові засади радянського земельного законодавства. Згідно з Декретом право приватної власності на землю було скасоване. А поміщицькі, удільні, кабінетські, монастирські, церковні та посесійні землі було конфісковано і передано в розпорядження волосних земельних комітетів і повітових рад селянських депутатів. Водночас землі рядових селян і рядових козаків не конфісковувалися, хоча право приватної власності на них також було скасовано.

Положення Декрету про землю були відтворені й дещо конкретизовані в іншому документі Ради Народних Комісарів РРФСР Декреті про соціалізацію землі від 19 лютого 1918 року.

Цим Декретом було підтверджене скасування інституту приватної власності на землю назавжди та задекларована передача землі трудящим на засадах зрівняльного землекористування.

В Україні певний час діяли два уряди більшовицький та національний. Більшовицький Тимчасовий робітничо-селянський уряд фактично відтворював у своїх політичних документах та правових актах законодавчі ініціативи Уряду РРСФ Так, у 1919 році він видав маніфест, яким проголосив, що землі поміщиків із усім живим і мертвим інвентарем повинні бути негайно відібрані у них і безоплатно передані селянам.

Такі ж вимоги ставилися і в Конституції УСРР 1919 року та інших нормативно-правових актах.

Національний Уряд України протягом 1917 1920 років також видавав нормативно-правові акти з питань регулювання земельних відносин. Так, 26 грудня 1918 року Директорія УНР прийняла Земельний закон про передачу селянам усієї поміщицької землі без викупу. Цим законом земля була проголошена добром народу, а земельні ділянки надавались у безстрокове користування: корисним підприємствам загального або місцевого громадського значення; приватно-трудовим господарствам, які займаються власною працею, працею окремих осіб, сімей або товариств; під оселі і будівлі окремим особам, товариствам або громадським установам для мешкання, або для торговельних і промислових підприємств. Крім того, землі, які надавались у користування за цим законом, могли успадковуватися. Однак на практиці норми Земельного закону УНР не були реалізовані через захоплення більшовиками всієї території України.

20.08.1918 Міністерством народної освіти й мистецтва затверджено Статут Катеринославського університету, на підставі якого розпочато діяльність закладу вищої освіти за текстом якого (далі - мовою оригіналу): « … 1.Институт народного образования имеет в своем распоряжении 3 здания в которых размещены: факультет Профобра, фак. Соцеоса, учебно-вспомогательные учреждения Института, Рабфакт без общежития /общежитие помещается в КОБУЧе и профессорский дом с математическим кабинетом.

Здание фак. Профобра помещается на проспекте Карла Маркса в доме № 18…».

Відповідно до документа під назвою «Анкета для навчальних установ Профосу»: «…1. Навчальна установа 1.Катеринославський інститут Національної Освіти 2. Адрес «. Проспект Карла Маркса, Ч.18 Катеринослав…».

24.02.1920 Рішенням Катеринославського губернського відділу народної освіти замість Катеринославського університету створено Катеринославський інститут народної освіти.

3-ю сесією Всеукраїнського центрального виконавчого комітету VІ скликання 16 жовтня 1922 року прийнятий та затверджений Президією Всеукраїнського центрального виконавчого комітету 29 листопада 1922 року в остаточній редакції Земельний кодекс УСРР 1922 року містив 227 статей, які були згруповані в розділи (деякі з них поділялися на глави) та об`єднані в преамбулу (основні положення) та чотири частини:

1. Про трудове землекористування.

2. Про міські землі.

3. Про державне земельне майно.

4. Про землеустрій та переселення.

Поділ земель УСР у складі земель УСРР Земельний кодекс УСРР 1922 року виділяв: 1) землі сільськогосподарського призначення, переважна більшість яких складала єдиний державний земельний фонд, що перебував у віданні Народного комісаріату землеробства та його місцевих органів.

Правовому режиму земель єдиного державного земельного фонду були присвячені переважна більшість статей кодексу від 9 по 145 включно; 2) міські землі, до складу яких входили землі у межах міст, прилеглі до них колишні міські землі, якщо вони не перебувають у фактичному користуванні сільського населення або робітничих організацій, а також землі державних сільськогосподарських підприємств (радянських господарств). Правовий режим земель міст визначався статтями 146 156 Земельного кодексу УСРР 1922 року; 3) державне земельне майно, що фактично включали землі, не надані нікому в користування.

Згідно зі статтею 157 кодексу до складу державного земельного майна входили всі землі, які залишалися в єдиному державному земельному фонді після надання з нього земель у безпосереднє користування трудових землекористувачів та їх об`єднань, а також міст та міських поселень.

Водночас, як установлено у статті 158 Земельного кодексу УСРР 1922 року, до складу державного земельного майна не входять землі, що знаходяться під лісами, гірничими розробками, залізницями, фортецями та іншими подібними їм військовими спорудами тощо. Всі ці землі перебували у віданні відповідних відомств на підставі особливих правил. З припиненням потреби у використанні таких земель для спеціальних цілей вони повертаються до складу державного земельного майна.

Статтею 2 Земельного кодексу УСРР 1922 року було встановлено, що всі землі у межах УРСР, у чиєму б віданні вони не перебували, становлять власність робітничо-селянської держави.

Право безпосереднього користування землями сільськогосподарського призначення із земель єдиного державного земельного фонду надавалося: 1) трудовим землеробам та їх об`єднанням; 2) міським поселенням; 3) державним установам та підприємствам.

Земельний кодекс УСРР 1922 року (статті 195 206) передбачав ведення державного запису землекористувачів (земельна реєстрація), функції якого покладалися на Народний комісаріат землеробства та його місцеві органи.

За Земельним кодексом УСРР 1922 року землі сільськогосподарського призначення, які входили в єдиний державний земельний фонд, перебували у віданні Народного комісаріату землеробства та його місцевих органів.

Разом з тим, відповідно до статті 149 Земельного кодексу УСРР 1922 року повноваження земельних органів, тобто Народного комісаріату землеробства та його місцевих органів, на землі в межах міст не поширювалася.

26.08.1924 Оформлено картку володіння (реєст. № 12916/5) на право користування земельною ділянкою у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 за Інститутом народної освіти.

Колегія суддів зауважує, що Земельний кодекс УСРР 1922 року визначав лише порядок встановлення та зміни меж міст і міських поселень, однак не визначав порядок використання земель і компетенцію органів влади щодо розпорядження землями у межах міст і міських поселень. Зазначені порядок і компетенція цих органів влади були визначені постановою Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету та Ради Народних Комісарів УСРР від 23 жовтня 1925 року «Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок».

Згідно зі статтею 1 даної постанови всі землі з лісами й зеленими насадженнями, берегова смуга й водний простір у межах міської смуги й смуги містечок, кому б вони не були надані у користування, перебувають у загальному віданні органів комунального господарства, крім земель спеціального призначення, які перебувають у виключному віданні відповідних органів влади та установ. А відповідно до статті 2 цієї постанови землі, що увійшли в міську смугу й смугу містечок, поділялися на п`ять категорій: а) землі сельбищно-будівельні, які використовуються як площа під забудову; б) землі громадського користування; в) землі спеціального призначення; г) землі, що знаходилися у сільськогосподарському користуванні трудових землекористувачів; д) міські й містечкові ґрунти.

Згідно зі статтями 168 170 Земельного кодексу УСРР 1922 року завдання землеустрою полягало в упорядкуванні існуючих та утворенні нових землекористувань відповідно до наданих прав на землю та «вимог господарсько-технічної доцільності».

У порядку землеустрою здійснювалися: 1) відведення земель у користування державним організаціям, установам та підприємствам, містам і поселенням міського типу, об`єднанням трудових землеробів, а також на особливих умовах (оренда, концесія тощо) іншим установам, товариствам та особам; 2) утворення земельних фондів спеціального призначення (переселенського, лугового, концесійного, державних заповідників тощо) та переведення угідь з одного фонду в інший; 3) вилучення земель для державних та суспільних потреб; 4) встановлення міської межі; 5) розподіл земель при поділі земельних товариств з утворенням нових; 6) розділ усіх чи деяких угідь земельного товариства на хутірські чи відрубні ділянки; 7) поділ земель відособлених трудових господарств (дворів); 8) усунення або зменшення черезсмужжя окремих землеволодінь, їх вклинювань чи вкраплень, далекоземелля, неправильної конфігурації земель та інших недоліків землекористування;9) прокладення, переміщення та ліквідація доріг, надання водопоїв та приміщень землекористувань у зв`язку зі здійсненням докорінних поліпшень земельних угідь (меліорації); 10) розпланування місць сільських поселень; 11) встановлення та зміна меж волостей.

Землеустрій здійснювали місцеві землевпорядні установи через уповноважених на те землемірів-землевпорядників під контролем Народного Комісаріату Землеробства.

Згідно зі статтями 207 208 Земельного кодексу УСРР 1922 року земельні спори розглядалися волосними, повітовими та губернськими земельними судовими комісіями у змагальному порядку. До їх відання належали всі спори, що виникали при проведенні землеустрою, а також всі спори щодо прав на користування землею. Волосні земельні судові комісії діяли при волосних виконавчих комітетах у складі голови (призначався з-поміж членів виконавчого комітету) та двох членів, з яких один обирався на волосному з`їзді рад, а інший делегувався волосним комітетом незаможних селян.

До відання волосних земельних судових комісій належали: 1) спори, що виникали при міжпоселенному та внутріпоселенному землеустрої 2) спори про права на землю окремих осіб, дворів та земельних товариств у межах волості.

Повітові земельні судові комісії розглядали спори: 1) як перша інстанція спори, що виникали при міжволосному землеустрої, а також при землеустрої радгоспів, колгоспів, підприємств і установ, та спори про право на землю, в яких хоча б однією із сторін виступали державні та громадські установи; 2) як друга інстанція всі спори, підвідомчі волосним земельним судовим комісіям, якщо на їх рішення надійшла скарга.

Нарешті, губернським земельним судовим комісіям підлягали: 1) у першій інстанції спори між установами та підприємствами губернського та державного значення та населенням прилеглих територій, якщо вони виникали при землеустрої; 2) в порядку касації спори, підвідомчі повітовим земельним судовим комісіям.

Колегія суддів зауважує, що Дніпровська міська рада, як нащадок усіх утворень, до компетенція яких на території міста Дніпра (Дніпропетровська, Катеринослава) належало право на ініціювання спорів, що виникали при міжволосному землеустрої, а також при землеустрої радгоспів, колгоспів, підприємств і установ, та спори про право на землю, в яких хоча б однією із сторін виступали державні та громадські установи міста не надала доказів щодо наявності спорів з Катеринославським інститутом народної освіти.

Вищенаведене спростовує, як побудовані на концепції негативного доказу, твердження Дніпровської міської ради про те, що: «…Відповідно до ст. 150 Земельного кодексу УСРР 1922 року усі землі за межами діючої міської межі, у чиєму б користуванні вони не перебували, входять у територію волостей, перебувають у загальному веденні Земорганів і підкоряються відповідним постановам Кодексу законів про землю, при цьому землі, що фактично обслуговують міські комунальні підприємства (водопроводи, поля зрошення, радгоспи і т.д.) закріплюються за цими підприємствами.

Згідно з п. а) ст. 169 Земельного кодексу УСРР 1922 року землевпорядні дії проводяться в порядку, зокрема, відведення земель, що надаються в користування державним організаціям, установам і підприємствам, містам і населенням міського типу, а також на особливих умовах (оренди, концесії та ін.), іншим установам, суспільствам і особам.

Землевпорядні дії виконуються під загальним спостереженням, керівництвом і контролем Народного Комісаріату Землеробства, місцевими землевпорядними установами через уповноважених на те землемірів-землевпорядників.

У ст. 180 Земельного кодексу УСРР 1922 року було встановлено, що справи про землевпорядженню проводяться в наступній поступовості: 1) порушення землевпорядну справи; 2) підготовка землевпорядної справи, складання землевпорядного проєкту й пред`явлення його учасникам землевпорядження; 3) затвердження проєкту землевпорядження й приведення його й виконання із установленням на місці прикордонних межових знаків; 4) складання й видача сторонам землевпорядних документів.

Відповідно до ст. 191 Земельного кодексу УСРР 1922 року виконання проєкту землевпорядження полягає в закріплені на місцевості границь землекористування постійними межовими знаками, з державним гербом У.С.С. на них.

Стаття 193 Земельного кодексу УСРР 1922 року передбачала, що при остаточному затвердженні проєктів землеустрою землеустрійними установами складаються і, після державного запису утворених землекористувань (земельної реєстрації), видаються учасникам землеустрою належно засвідчені документи.

Відповідно до ст. 196 вказаного Кодексу державна земельна реєстрація поділялась на основну, що полягала в первісному заповненні карт та реєстрів, та поточну, ціллю якої було своєчасне внесення в акти реєстрації тих змін в правовому, господарському та природному стані земельних ділянок, які виникали з часом. У названих документах повинні бути означені кордони, місце розташування, простір і склад землекористувань, а також їх назви, найменування землекористувачів, час виконання землеустрою і його підставу, умови землекористування та інші істотні відомості, що містяться в постанові про затвердження проєкту землеустрою. Землевпорядні плани, акти і діловодства зберігаються при землевпорядних установах.

У ст. 197 частини IV Земельного кодексу УСРР від 29.11.1922 було передбачено, що земельна реєстрація ведеться по кожній волості окремо і при цьому складаються наступні акти: загальна карта землекористувань волості; карта окремих селищ; загальний реєстр (список) землекористувачів волості; садибних ділянок всіх селищ волості; реєстр земельних товариств волості.

При цьому Розділ II постанови Всеукраїнського центрального виконавчого комітету та Ради народних комісарів УСРР "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" від 23.10.1925 передбачав, що усі без винятку земельні й лісові дільниці в межах міської смуги й смуги містечок належить реєструвати. Реєстрацію земельних дільниць покладається на органи комунального господарства й відомості, які містяться в актах реєстрації й у виданих з них витягах і викопіювання, мають приймати всі установи й особи як правдиві доти, доки противне не буде доведене судовим порядком.

Таким чином, Земельний кодекс УСРР від 29.11.1922 передбачав обов`язковість оформлення, держаної реєстрації та видачі землекористувачам правопідтверджуючих документів на землю, а Постановою Всеукраїнського центрального виконавчого комітету та Ради народних комісарів УСРР "Про земельні розпорядки в смузі міст і містечок" від 23.10.1925 також було передбачено, що всі земельні ділянки в межах міської смуги підлягали державній реєстрації, що засвідчувалось актами реєстрації, такими як загальний реєстр (список) землекористувачів волості, та витягами з них.

Враховуючи наведене, можливо стверджувати, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення не врахував/ не з`ясував наявності у Позивача всіх правопідтверджуючих документів на право постійного користування спірною земельною ділянкою, передбачених ст. 193 Земельного кодексу УСРР від 29.11.1922, а також факту внесення позивача до відповідного загального реєстру (списку) землекористувачів, у зв`язку з чим суд дійшов передчасного висновку щодо наявності підстав для задоволення позову та наявності у позивача права постійного користування на спірну земельну ділянку (в тому числі за відсуті первинного документу - Картки володіння від 26.08.1924)….».

23 жовтня 1925 року з метою конкретизації положень Земельного кодексу УСРР 1922 року щодо правового режиму земель міських населених пунктів (міст і містечок) Всеукраїнським Центральним Виконавчим Комітетом та Радою Народних Комісарів УСРР була прийнята Постанова ВУЦВК І РНК УСРР «ПРО ЗЕМЕЛЬНІ РОЗПОРЯДКИ В СМУЗІ МІСТ І МІСТЕЧОК». Постановою було затверджене Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок, яке складалося з 35 статей, об`єднаних у такі розділи: 1. Засади. 2. Реєстрація міських земель і земель містечок. 3. Землі сельбищні. 4. Землі громадського використання. 5. Про землі спеціального призначення. 6. Про землі, які знаходяться в сільськогосподарському використанні. 7. Міські місцевини і місцевини містечок.

Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок поділяло всі землі в межах міст і містечок на п`ять категорій: а) землі сельбищно-будівельні, які використовувалися під забудову; б) землі громадського користування (землі загального користування вулиці, дороги тощо); в) землі спеціального призначення; г) землі, що знаходяться у сільськогосподарському користуванні трудових землекористувачів; д) міські й містечкові ґрунти (аналог земель запасу).

Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок поділяло всі землі в межах міст і містечок на п`ять категорій: а) землі сельбищно-будівельні, які використовувалися під забудову; б) землі громадського користування (землі загального користування вулиці, дороги тощо); в) землі спеціального призначення; г) землі, що знаходяться у сільськогосподарському користуванні трудових землекористувачів; д) міські й містечкові ґрунти (аналог земель запасу)

До селищно-будівельних земель включалися фактично забудовані ділянки, а також незабудовані, якщо вони були призначені для забудови, та ділянки, оточені забудованими ділянками, а також вулиці, площі, садки тощо, що знаходилися між зазначеними ділянками.

Згідно зі статтею 4 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок міські землі й землі містечок надавалися органами комунального господарства в користування різним установам, підприємствам і особам (громадянам) на підставі договорів оренди й договорів про право забудівлі.

Крім того, стаття 15 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок передбачала, що при переході права користування на будівлі державної власності або права власності на будівлі приватної власності до інших осіб законним шляхом, до таких осіб переходили «всі обов`язки й права на земельні дільниці, які обслуговують ці будівлі», тобто до них переходили і права користування земельними ділянками під такими будівлями.

А в статтях 7 9 Положення було встановлено, що усі без винятку земельні й лісові ділянки в межах міської смуги й смуги містечок підлягали реєстрації. Вона була покладена на органи комунального господарства. А відомості, які містилися в актах реєстрації й у виданих з них витягах і викопіюваннях, мали сприйматися всіма установами й особами (громадянами) як правдиві доти, доки протилежне не доведено в суді. Крім того, усі землі в межах міської смуги й смуги містечок підлялагали реєстрації з зазначенням загальної площі в актах поземельної реєстрації, яку проводили органи Народного Комісаріату Земельних Справ УСРР на основі складених органами комунального господарства планів міських земель і земель містечок з експлікацією в 2-х примірниках, один з яких зберігався у відповідному земельному відділі

В 1926 році Катеринославський інститут народної освіти перейменовано на Дніпропетровський інститут народної освіти.

На адвокатський запит адвоката Ольги Сидорчук № 12-10/23-3 від 12.10.2023 Центральним Державним архівом Вищих органів влади та управління України супровідним листом № 3067/6-14 від 19.10.2023 надано архівну копію Постанови Всеукраїнського Центрального Виконавчого Комітету і Ради Народних Комісарів УСРР від 08.06.1927 «Про порядок реєстрації земельних ділянок у межах смуги міст і елищ міського типу».

04.04.1930 Земельну ділянку занесено до загального реєстру земельних ділянок по м. Дніпропетровську під № 1328.

10.07.1930 Реєстрацію земельної ділянки затверджено за протоколом № 55 засідання Президії Дніпропетровської міської ради XIII скликання.

22.07.1930 Прийнято Постанову РНК УСРР «Про реорганізацію мережі і системи педосвіти», на виконання якої організовано Дніпропетровський педагогічний інститут профосвіти з розміщенням у переданому від Інституту народної освіти навчальному корпусі по просп. Карла Маркса, 18.

Відповідно до (мовою оригіналу) «Розрахунку палива на 1930/31 рік по Дніпропетровському Інституту народної освіти А/дрова: Будинок по Проспекту Карла Маркса, 18 …

…Разом по Проспек.18 … 1530 пуд….».

В документі Сектору кадрів ФІНАНСОВО-ЕКОНОМІЧНОГО УПРАВЛІННЯ НАРОДНОГО КОМІСАРІАТУ ОСВІТИ УКРАЇНСЬКОЇ РСР міститься посилання на Інститут профосу м.Дніпропетровське просп. К.Маркса, 18.

В Акті від 10.04.1931 зазначаєься про проведення комісією керівництва Педагогічного Інституту будівлі за адресою проспект К.Маркса, 18 в місті Дніпропетровську.

В листі за підписом Директора Дніпропетровського педагогічного інституту № 1/1 від 16.05.1931 міститься посилання на Будинок Дніпропетровського інституту ПРОФОСУ.

В Акті про «здачу справ директором Дінпропетровського Педагогічного Інституту Професійної освіти» від 24.11.1931 в розділі «IV. ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ УЧБОВИМИ ПРИМІЩЕННЯМИ ІНСТИТУТУ» міститься наступна інформація: «…По цьмоу акту передаються 3 будинки: 1. учбовий корпус по проспекту Карла Маркса № 18…».

Відповідно до копії документа під назвою «Про реорганізацію мережі педагогічної освіти № 16256/21 Комісія Тов Пилацької на пост. РНК УСРР з 22 VII 30 № 23 п. 3 затв. Тов Сербиченко…

…14. Виходячи з засад встановленої системи педагогічної освіти затвердити на 1930-31 рік використавши наявну базу таких мереж педагогічних учбових закладів…

…17. Дніпровпетровський Педагогогічний інститсу Профосвіти за фактультетами: соціальних наук…».

10.03.1933 Прийнято Постанову РНК УСРР «Про організацію на Україні державних університетів» в якій згадуєтся про Дніпропетровський державний університет.

21.07.1933 Прийнято Постанову РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР», якою передбачено передачу Дніпропетровському державному університету основних та допоміжних приміщень по просп. Карла Маркса, 18 не пізніше 15.08.1933.

15 грудня 1928 року ЦВК СРСР були прийняті Загальні засади землекористування і землевпорядкування, які були об`єднані у такі розділи: 1. Основні положення. 2. Права трудящих на землю. 3. Землеустрій. 4. Переселення. 5. Заходи заохочення колективних та інших товариських форм землекористування. 6. Радянські господарства. 7. Оренда землі трудового користування. 8. Про найм праці у сільському господарстві. 9. Земельне товариство і сільська рада (або відповідні їм об`єднання та органи влади). 10. Землі спеціального призначення. 11. Міські землі. 12. Вирішення спорів, що виникають при землеустрої та землекористуванні.

Прийняття Загальних засад землекористування і землевпорядкування ознаменувало настання ряду істотних змін у правовому регулюванні земельних відносин.

Загальні засади землекористування і землевпорядкування були останнім нормативно-правовим актом СРСР першої половини ХХ століття, який за загального заохочення колективних форм господарювання ще допускав свободу вибору форм землекористування і не виключав найману працю в сільському господарстві. Однак, починаючи з 1929 року, розвиток законодавства про сільськогосподарське землекористування був спрямований в «епоху примусової колективізації земель селянських господарств»

27.06.1934 Видано Випис з актів земельної реєстрації на земельну дільницю, яким засвідчено, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 перебуває в користуванні Інституту народної освіти. До акту додано План земельної ділянки з розташуванням будівель позначених А,Б,В.

Враховуючи вищевикладені статті 7 9 Положення та відсутність рішень судів щодо протилежного, колегія суддів виснує, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 з 27.06.1934 перебувала в постійному користуванні Інституту народної освіти.

22.08.1939 Наказом Всесоюзного комітету у справах вищої школи при РНК СРСР № У/443 затверджено Статут Дніпропетровського державного університету, в п. 90 якого визначено місцезнаходження м. Дніпропетровськ, просп. Карла Маркса, 18.

28.02.1952 Дніпропетровським інвентарбюро складено технічний паспорт з планом-схемою земельної ділянки.

28.04.1954 Указом Президії Верховної Ради Української РСР Присвоєно Дніпропетровському державному університету Ім`я 300 річчя воз`єднання України з Росією.

05.05.1988 Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації складено технічний паспорт на навчальний корпус № 2 з допоміжними будівлями. Загальна площа земельної ділянки 13 389 мІ, під двором 9 127 мІ.

Як вбачається з титульної сторінки Статут № 5 (мовою оригіналу) «Днепропетровского ордена Трудового Красного Знамени государственного университета имени 300 летия воссоединения Украини с Россией…

…организован в сентябре 1918 года…».

16.12.1993 Рішенням виконкому Дніпропетровської міськради № 1213 адресу об`єктів нерухомого майна та земельної ділянки змінено з просп. Карла Маркса, 18 на просп. Карла Маркса, 36.

Розпорядженням Виконавчого комітету Дніпровської міської ради № 1211 - від 30.10.1997 зареєстровано статут Дніпропетровського державного університету на титульній сторінці якого міститься інформація про те, що: «Статут Дніпропетровського державного університету, заснованого Декретом Ради Народних Комісарів від 7 листопада 1918» .

20.08.1918 Міністерством народної освіти й мистецтва затверджено Статут Катеринославського університету, на підставі якого розпочато діяльність закладу вищої освіти.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи, виданого виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів Дніпропетровському Державному Університету, дата реєстрації 30 жовтня 1997 року розп. № 1211-р, Єдиний державний реєстр підприємств і організацій 02066747.

Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) відділу освіти юридичної особи 27.02.2001 до Державного реєстру підприємств та організацій венсено відомості про Дніпропетровський Національний Університету код 02066747.

21.05.1999 - Міським Державним підприємством «Земград» видано Дніпропетровському державному університету довідку № 142 про те, що об`єкт території учбового корпусу № 2 університету відповідно до даних чергового пларну міста розташований за адресою просп. К.Маркса, 36, в минулому адреса просп. К. Маркса, 18).

21.08.1999 Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради видано свідоцтва про право власності на будівлю навчального корпусу № 2 літ. «А-4» та житлові будинки літ. «Б-1», «В-1» Дніпропетровського державного університету. Право державної власності зареєстровано Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації.

11.09.2000 Указом Президента України № 1059/2000 університету надано статус національного, назву змінено на Дніпропетровський національний університет.

Відповідно до статті 86 Госоподарського процесуального кодексу України:

1. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

2. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

3. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів зауважує, що внутрішнє переконання є станом, якого арбітри повинні досягнути внаслідок оцінювання доказів за певними критеріями і який відповідає виконанню певного стандарту доказування.

17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до ГПК України та змінено назву статті 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів виснує, що надані позивачем докази на підтвердження тієї обставини, що саме Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара є правонаступником учбових закладів, які утворювалися з 20.08.1918 на базі Катеринославського університету є більш вірогідними ніж побудовані на концепції негативного доказу твердження Дніпровської міської ради про те, що: «…в оскаржуваному судовому рішенні суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДНУ (позивача), враховуючи, що з випису з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934, земельна ділянки площею 1,473 га у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18, перебуває в користуванні Інституту Народної Освіти на підставі картки володіння від 26.08.1924 в реєстрі № 12916/5. Реєстрацію земельної ділянки затверджено 10.07.1930 за протоколом № 55 засідання Президії Дніпропетровської міської ради XIII скликання та 04.04.1930 за № 1328 занесено до загального реєстру земельних ділянок по м. Дніпропетровську.

Крім того, суд зазначає, що право постійного користування ДНУ земельною ділянкою у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 та розміщення на земельній ділянці закріплених за Позивачем будівель (споруд) також підтверджено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі № 39/341-07, що має преюдиціальне значення згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, і не спростовано при розгляді справи № 904/9212/21.

Наведені висновки суду вважаємо помилковими та безпідставними, враховуючи таке.

І. Відповідно до ч. 1 ст. З Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 83 Земельного кодексу України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність.

Відповідно до ч. ч . 1, 2 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Так, відповідно до статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації осіб з інвалідністю України, їх підприємства (об`єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

г) заклади освіти незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку;

е) оператор газотранспортної системи та оператор системи передачі.

Як вбачається з випису актів земельної реєстрації на земельну дільницю, спірна земельна ділянка перебуває у користуванні Інституту Народної Освіти на підставі картка володіння від 26.08.1924 за реєстраційним № 12916/5.

Тобто, іншими словами, первиною підставою для надання у користування спірної земельної ділянки Інституту Народної Освіти є саме Картка володіння від 26.08.1924 .

В той же час, в архіві як Дніпровської міської ради, так і в обласному архіві відсутні вищезазначений документ. У зв`язку з чим, на думку апелянта розглядати Випис і Протокол № 55 за відсутності Картки володіння (первинного документу, який засвідчує право на користування земельною ділянкою) не можуть розглядатись як правовстановлюючі документи, який посвідчує виникнення права володіння спірною земельною ділянкою.

Зазначеного документу позивачем до матеріалів справи надано не було (відсутній), зокрема, як і не було надано належних та допустимих доказів з яких би вбачалось, що позивач (ДНУ) є правонаступником Інституту Народної Освіти.

На відсутність належних та допустимих доказів правонаступництва позивача, вказує і відповідь Міністерства освіти і науки України від 07.02.2024 № 3/715-24, яка була надана до матеріалів судової справи Відповідачем-2.

У відповідь МОН зазначено: «Постановою Ради народний комісарів УСРР від 10.03.1933 «Про організацію на Україні державних університетів» на базі Дніпропетровського інституту народної освіти було організовано Дніпропетровський державний університет, правонаступником якого є сучасний Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара. Також інформуємо, що в Міністерстві освіти і науки

України відсутні документи щодо правонаступництва зазначених освітніх закладів, оскільки в МОН не зберігаються архіви центральних органів управління освітою радянської доби, регіональних органів управління освітою та закладів освіти». З чого слідує, що Дніпропетровський державний університет, правонаступником якого є сучасний Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара було організовано на базі Дніпропетровського інституту народної освіти, а тому Дніпропетровський державний університет не є правонаступником Інституту народної освіти.

Таким чином, з наведеного вище слідує, що суд ухвалюючи оскаржуване рішення не перевірив належним чином та не врахував в повній мірі наявні документи, на предмет знаходження юридичного зв`язку між особою на яку були оформлені документи з Позивачем (ДНУ) у цій справі.

На суперечливість наданих документів Позивачем, відповідачі неодноразово звертали увагу суду, проте суд в повній мірі проігнорував наведені доводи, не надаючи вказаним обставинам належної правої оцінки.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 Господарського процесуального кодексу України…

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що …

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Згідно приписів ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і ст. 11 Господарського процесуального кодексу України господарські суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами міжнародних договорів, ратифікованих законами України.

В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У зв`язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» господарським судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні (абз.З п.2 інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-8/1427 від 18.1 1.2003 «Про Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та юрисдикцію Європейського суду з прав людини»).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 зазначено, що для цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь - яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина «судового розгляду».

Так, в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дюлоранс проти Франції» заява від 21 березня 2000 зазначено, що право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом…».

Вищенаведене, дозволяє колегія суддів відхилити, як докази, які мають меншу вагу, порівняно з доказами, отриманими позивачем з архівних установ, надані відповідачами:

Відповідь Державного Архіву Дніпропетровської області від 09.10.2023 № К-300/0/217-23 на адвокатський запит адвоката Євгена Киреченка № б/н від 02.10.2023 «…документів щодо земельної реєстрації, актів земельної реєстрації, картки володіння земельною ділянкою, протоколу реєстрації земельної ділянки Дніпропетровською міськрадою № 55 від 10.07.1930, реєстрів загальних ділянок (дільниць) по м. Дніпропетровську, земельних реєстрів (списків землекористувачів) та постанови ВУЦВК і РНК від 08.06.1927 держархів Дніпропетровської області на зберіганні немає.

Також архів не має. на зберіганні архівних справ, які відносяться до тих або інших домоволодінь, тому надати Інформацію щодо земельної ділянки в м. Дніпропетровську по просп. Карпа Маркса, 18 неможливо…».

Відповідь ГУ ДПС у Дніпропетровській області від 06.10.2023 № 67-557/6/04-36-04-02-14 на адвокатський запит адвоката Євгена Киреченка № б/н від 02.10.2023: « … Дніпропетровський національний університет імені О. Гончара (далі ДНУ) перебуває на обліку в ГУ ДПС у Дніпропетровській області як платник плати за землю.

Форма податкової декларації, за якою платники надавали звітність за землю у 2021-2022 роках, не передбачає зазначення адрес земельних ділянок.

Згідно податкової декларації по земельному податку на 2023 рік ДНУ задекларувало земельну ділянку площею 0,1600. га за адресою м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, 36 з пільгою, наданою закладам освіти, які повеістю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів (пп. 282.1.4 п. 282.1 ст. 282 Кодексу).

Згідно поданих податкових декларацій з плати за землю ТОВ «Артбуд- Проект» задекларувало земельну ділянку з кадастровим номером :03:325:0151, сума орендної плати за землю на 2022 рік складає 209 339,25 грн, на 2023 рік складає 452 607,17 грн.

Згідно поданих податкових декларацій з плати за землю ТОВ «Будівельний комплекс Яворницький» задекларувало земельну ділянку з кадастровим номером 12.10100000:03:325:0152, сума орендної плати за землю на 2022 рік складає 341 475,09 грн, на 2023 рік складає 135 751,72 грн.

Станом на 04.10.2023 ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» та ТОВ «Будівельний комплекс Яворницький» задекларовані податкові зобов`язання з орендної плати за землю сплачені у повному обсязі, податковий борг не обліковується».

Згідно відповіді ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 17.10.2023 № 29-4-0.223-6107/2-23 на адвокатський запит адвоката Євгена Киреченка № б/н від 11.10.2023: «…Розвиток земельного права сучасної України розпочинається з оприлюднення намірів влади провести земельну реформу, які було затверджено Постановою Верховної Ради РСР від 18.12.1990 № 563/11. У Постанові підкреслювалося, що земельна реформа є складовою економічної реформи, здійснюваної в Україні у зв`язку з переходом економіки до ринкових відносин, 1-ого ж дня було прийнято і Земельний кодекс України.

Формування центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин розпочалося одночасно із запровадженням земельної реформи. Зазначеною постановою Раді Міністрів Української РСР доручено в межах існуючих штатів вирішити питання про створення відповідного органу для здійснення земельної реформи. Указом Президента України від 6 січня 1996 року N 34/96 створено єдину системи державних органів земельних ресурсів, яка потім неодноразово реорганізовувалась.

Враховуючи викладене, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області не є органом який займався проведенням землевпорядних робіт, оформленням правовстановчих документів на земельні ділянки, їх реєстрацією, виданою та зберіганням починаючи з 1930 року.

За наявною у відділі №2 управління надання адміністративних послуг Головного управління інформацією, відомості про реєстрацію правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 36, в Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська станом на 01.01.2013, відсутні. До Державного земельного кадастру відомостей про запитувану земельну ділянку не внесено.

Будь-яка документація із землеустрою стосовно земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 36 в Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель відділу № 2 управління надання адміністративних послуг Головного управління відсутня.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Звертаємо увагу на те, що з 01.01.2013 відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Для отримання інформації стосовно оформлення будь яких дою земельну ділянку зазначену в запиті в 1930 році рекомендуємо звернутися до Державного архіву Дніпропетровської області розташованого за адресою…».

Відповідно до відповіді ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області № 29-4-0.223-6107/2-23 від 17.10.2023 на запит Адвокатського об`єднання «ДЕ-ФАКТО» від 11.10.2023: «Розвиток земельного права сучасної України розпочинається з оприлюднення намірів влади провести земельну реформу, які було затверджено Постановою Верховної Ради РСР від 18.12.1990 N 563-ХІІ. У Постанові підкреслювалося, що земельна реформа є складовою економічної реформи, здійснюваної в Україні у зв`язку з переходом економіки до ринкових відносин. Того ж дня було прийнято і Земельний кодекс України.

Формування центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин розпочалося одночасно із запровадженням земельної реформи. Зазначеною постановою Раді Міністрів Української РСР доручено в межах існуючих штатів вирішити питання про створення відповідного органу для здійснення земельної реформи. Указом Президента України від 6 січня 1996 року N 34/96 створено єдину системи державних органів земельних ресурсів, яка потім неодноразово реорганізовувалась.

Враховуючи викладене, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, не є органом який займався проведенням землевпорядних робіт, оформленням правовстановчих документів на земельні ділянки, їх реєстрацією, виданою та зберіганням починаючи з 1930 року.

За наявною у відділі № 2 управління надання адміністративних послуг Головного управління інформацією, відомості про реєстрацію правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності або користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 36. в Державному реєстрі земель м. Дніпропетровська станом на 01.01.2013, відсутні. До Державного земельного кадастру відомостей про запитувану земельну ділянку не внесено.

Будь-яка документація із землеустрою стосовно земельної ділянки, яка розташована за адресою м. Дніпро, п Дмитра Яворницького, 36 в Державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель відділу № 2 управління надання адміністративних послуг Головного управління відсутня…».

Згідно інформаційної довідки 352104098 від 27.10.2023 балансоутримувачем житлового будинку літ. Б-1, В-1 за адресою Дніпропетровська область, м. Дніпро, просп. Карла Маркса, б. 36, є Дніпропетровський національний університет відомості щодо права власності форма власності державна, дата внесення про запис 22.05.2006.

Колегія суддів зауважує, що термін «тягар доказування» означає обов`язок сторони переконати суд у своїй правоті. Право доказування і обов`язок доказування пов`язані з однією особою. Принцип диспозитивності, закріплений статтею 14 Господарського процесуального кодексу України надає стороні, яка приймає участь в розгляді справи можливість надати докази на підтвердження відповідних обставин. Водночас існування у сторін права на доказування не заперечує концепцію тягаря (обов`язку) доказування, оскільки, сторона, що надає докази, реалізує своє право на доказування й одночасно виконує обов`язок з доказування, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Твердження апеляційної скарги Дніпровської міської ради про те, що: « … II. Не менш важливим є і той факт, що з наданих доказів позивачем щодо закріпленої за ним території не можливо встановити, що спірна земельна ділянка розташована на цій території, оскільки фактично спірна земельна ділянка яка на думку позивача закріплена за Університетом є не сформованою.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про земельний кадастр» № 3613-VI (далі - ЗУ «Про земельний кадастр») Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.

Статтею 20 ЗУ «Про земельний кадастр» передбачено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними.

Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.

Згідно з ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.

Перехідними положеннями пункту 12 ЗУ «Про земельний кадастр» встановлено строк до 1 січня 2012 року щодо внесення до Державного земельного законодавства відомостей про перенесення до неї записів про державну реєстрацію земельних ділянок, обмежень (обтяжень) у їх використанні, зареєстрованих у Державному реєстрі земель.

Відповідно до приписів ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що виникнення права на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з приписами статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З наведених вище норм вбачається, що державна реєстрація земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є обов`язковою, тобто, саме з моментом реєстрації законодавець пов`язує виникнення прав на таку земельну ділянку.

Важливо відзначити, що в Державному земельному кадастрі відсутня інформація щодо зареєстрованого права користування на спірну земельну ділянку за позивачем.

Таким чином, доводи позивача щодо закріпленого права користуванням земельною ділянкою за останнім не підтверджується належними доказами, позивачем також не надано доказів того, що таке право на земельну ділянку за ним було зареєстровано в Державному земельному кадастрі як того вимагає законодавство, а тому доводи позивача щодо виникнення у нього такого права є помилковими.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права па нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Враховуючи виїценаведене, обов`язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, оформлених у відповідності до вимог закону.

З системного аналізу наведених норм вбачається, що дотримання чинного законодавства є обов`язковим для всіх користувачів земельних ділянок, зокрема щодо формування земельної ділянки та внесення відповідної інформації до державного земельного кадастру, оскільки саме добросовісна поведінка учасників земельних відносин (в частині вчинення обов`язкових дій, що забезпечить актуальною інформацією щодо користувачів/ власників земельних ділянок) буде сприяти юридичній визначеності!

III. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закріплено загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів зазначено, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

На час відведення Інституту Народної Освіти земельної ділянки в постійне користування земельні відносини регулювалися Земельним кодексом УСРР 1922 року….» відхиляються колегія суддів з огляду на те, що апелянт не надає доказів того, хто саме у спірних правовідносинах є правонаступником учбових закладів, які в різні періоди часу з 1918 року утворювалися на базі Катеринославського університету, а той факт, що з 27.06.1934 земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 згідно Випису з актів земельної реєстрації на земельну дільницю перебуває в користуванні Інституту народної освіти і згідно п.10 цього акту реєстрація дільниці затверджена Дніпропетровською Міськрадою 10 липня 1930 року за протоколом № 55 й занесена до загального реєстру земельних дільниць по м. Дінпропетровську 4/IV 1930 під № 1329 нівелює всі інші доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду першої інстанції в частині того, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, є державною власністю і перебуває в постійному користуванні позивача.

З аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» в частині того, що: «…2.1. Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи виходить з наступного:

Так, судом першої інстанції в своєму Рішенні було зазначено, що: …

… наведеними документами в сукупності підтверджено, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 є державною власністю і перебуває у постійному користуванні Позивача»,

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає встановленим вище обставинам з огляду на те, що:

Наведені вище документи судом, в сукупності підтверджують лише те, що у Позивача в постійному користуванні за адресою м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 36 перебуває всього 3 (три будівлі) на праві державної власності, та земельна ділянка яка знаходиться під цими будівлями, що також підтверджується поданою податковою звітністю Дніпропетровським національним університетом імені О. Гончара до ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платника плати за землю.

Так, згідно податкової декларації по земельному податку на 2023 рік ДНУ задекларувало земельну ділянку площею 0,1600 га (тобто у 2023 задекларовано лише 0,1600 га, а не 1,4730 га) за адресою м. Дніпро, вул. Дмитра Яворницького, 36 з пільгою, наданою закладам освіти, які повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів (пп. 282.1.4 п. 282.1 ст. 282 Кодексу) (запити та відповіді долучені до матеріалів справи).

Земельна ділянка площею 1,473 га не обліковуються у складі належного державі майна в Автоматизованій системі Міністерства освіти і науки України «Юридичні особи», як зазначено вище судом першої інстанції, твердження не відповідають дійсності так-як в матеріалах справи відсутні докази такого обліку.

В свою чергу, Виписом з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934 засвідчено, що зазначену на плані земельну ділянку у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 (на даний час - м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 36) площею 1,473 га на підставі картки володіння від 26.08.1924 в реєстрі № 12916/5 надано в користування ІНСТИТУТУ Народної Освіти за призначенням - під учбовий заклад, яка використовується за призначенням, а не Дніпропетровському національному університетові, який у подальшому було перейменовано у Дніпропетровський національний університет імені Олеся Гончара - Позивач по справі.

Відповідно до Постанови Ради народних комісарів УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933, прийнятої на виконання постанови Ради народних комісарів УСРР «Про організацію на Україні державних університетів» від 10.03.1933, основні та допоміжні приміщення у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 передані Дніпропетровському державному університету. Зокрема, пунктом 11 розділу V «Про передання державним університетам помешкань» Постанови Ради народних комісарів УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 передбачено не пізніше 15.08.1933 передати університетам всі учбові та спеціального призначення приміщення (так основні, як і допоміжні) що є у віданні фізико-хіміко-математичних інститутів та інститутів профосвіти в містах: Харкові, Одесі, Києві, Дніпропетровську, які покладаються в основу університетів, та приміщення науково-дослідних установ, що передаються університетам, тобто земельна ділянка параметрами, згідно вищевказаного ВИПИСУ датованого 27.06.1934, університетові не передавалася.

Чи відповідає дійсності інформація з п. 1.1 статуту Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара в редакції, затвердженій наказом Міністерства освіти і науки України від 11.07.2017 № 1004, Університет засновано як Катеринославський університет рішенням Міністерства народної освіти і мистецтв Української держави від 20.08.1918 про затвердження Статуту Катеринославського університету. Згідно з рішенням Катеринославського губернського відділу народної освіти від 24.02.1920 замість Катеринославського університету було створено Катеринославський інститут народної освіти (з 1926 року - Дніпропетровський інститут народної освіти), судом під час судового розгляду не встановлювалося, рішення Катеринославського губернського відділу народної освіти від 24.02.1920 року під час судового розгляду не досліджувалося, Позивач не обґрунтовував свої позовні вимоги цією інформацією, в той же час п. 1.1 статуту Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара підтверджує лише те, що замість Катеринославського університету було створено Катеринославський інститут народної освіти, який в подальшому було перейменовано на Дніпропетровський інститут народної освіти, тобто протягом певного часу одні юридичні особи ліквідовувалися, а інші створювалися, так само, у 1933 році і був створений Дніпропетровський національний університет, як окрема юридична особа згідно п. 85 його Статуту в редакції, затвердженій наказом Всесоюзного комітету у справах вищої школи при РНК СРСР від 22.08.1939 №У/443 та будь-якої інформації щодо заснування університету на базі іншої юридичної особи, даний Статут не містить.

Будь-якої інформації або доказів про юридичний зв`язок між Інститутом народної освіти та Позивачем матеріали справи не містять, Позивач, у подальшому у нових уточнених заявах від 15.07.2023 та від 20.07.2023 не обґрунтовував свої позовні вимоги правонаступництвом між цими юридичними особами, більше того представник Позивача у судовому засіданні 25.04.2024 заперечувала факт правонаступництва та така позиція Позивача була підтримана прокурором, а відповідно і судом факт правонаступництва не встановлювався та не встановлено.

Отже, висновок суду, про те, що Випис є правовстановлюючим документом на землю для Позивача не відповідає встановленій судом обставині про те, що цей Випис видано Інституту народної освіти датований 27.06.1934 та підтверджує таке право саме для цієї юридичної особи, в той час коли Дніпропетровський державний університет вже існував, було створено 10.03.1933.

А також враховуючи той факт, що приміщення, були передані Позивачеві на підставі відповідного документу, а саме: Постанови Ради народних комісарів УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933, то про передачу земельної ділянки такий документ відсутній…

…суд не застосував норми Земельного кодексу УСРР 1990 року, в редакції від 06.04.1999.

Так, право власності на будівлю навчального корпусу № 2 літ. та на житлові будинки літ. «Б-1», «В-1» Позивачем були оформлені 21.08.1999, в зазначений період діяв Земельний Кодекс 1990 року, в редакції від 06.04.1999 (https://zakon.rada.gov.Ua/Iaws/shovv/561-12/edl9990406#o316).

Так, відповідно до ст. ЗО Земельного кодексу 1990 року, в редакції від 06.04.1999 «Перехід права на земельну ділянку при переході права на будівлю і споруду», зазначеною статтею передбачено - «При переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу (право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів)».

Відповідно до ст. 67 Земельного кодексу 1990 року, в редакції від 06.04.1999 - розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Тобто, відповідно до діючого Земельного кодексу 1990 року, в редакції від 06.04.1999 на час оформлення права власності на будівлі, а саме станом на 21.08.1999, до Позивача як нового власника/користувача будівлі переходить право власності/користування на 1) ділянку під будівлею і на 2) прилеглу ділянку, у розмірі, необхідному для користування будівлею. При цьому «ділянка під будівлею» відповідає площі забудови й визначається відповідно до технічних документів на будівлю, а розмір необхідний для користування будівлею, визначений в ст. 67 Земельного кодексу 1990 року, в редакції від 06.04.1999 - у містах не більше - 0,1 гектара.

Посилання суду першої інстанції на «технічний паспорт, складеного Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації станом на 05.05.1988, в якому міститься перелік та технічні характеристики будівель (споруд) на земельній ділянці» як на один із документів який нібито в сукупності підтверджує, що земельна ділянка площею 1,4730 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, є державною власністю і перебуває у постійному користуванні Позивача, є помилковим та безпідставним, так як Відповідачем - 2 в судовому засіданні неодноразово зазначалося про те, що Позивач не надав до суду докази які підтверджують, що саме земельна ділянка з кадастровим номером :03:325:0152 площею 0,3415 га, входить до земельної ділянки загальною площею 1,4730 га, так як з наданого до матеріалів судової справи Випису із актів земельної реєстрації на земельну дільницю та долученого Плану земельної дільниці, що є в м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18, не можливо встановити розміри земельної ділянки відповідно масштабів та границь зазначених в Плані та границі розташування земельної ділянки з кадастровим номером :03:325:0152 площею 0,3415 га відносно границь розташування земельної ділянки загальною площею 1,4730 га до зазначеного Плану. У зв`язку з чим Відповідач-2, під час підготовчого провадження, подав до суду клопотання про призначення незалежної судової земельно-технічної експертизи від 08.11.2023, але суд зазначене клопотання розглянув лише 28.03.2024, відмовивши (протокольно) в її задоволенні, не пояснивши причини відмови і ніяким чином не аргументуючи відмову, після чого закрив підготовче провадження та призначив справу для розгляду по суті на 25.04.2024 (при закритті підготовчого провадження суд першої інстанції, порушуючи процесуальне законодавства, не з 'ясував, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі, чи надали сторони всі докази по справі, чи розглянуті всі клопотання, а також не з`ясував чи здійснені всі дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті).

Якщо порівняти відомості про розміри земельної ділянки за адресою м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, зазначені в технічному паспорті, складеного Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації, від 05.05.1988 (далі - Технічний паспорт) та у Виписі з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934 (далі - Випис) то можна побачити значні розбіжності, а саме: в Технічному паспорті загальна площа земельної ділянки складає 13389 м2 під двором 9127 м2, також в паспорті зазначені примітки - заштриховані ГС чужі будівлі, в свою чергу у Виписі зазначений розмір земельної ділянки 14730 м2, під двором 12075 м2, вказані документи містять різні дані щодо розміру земельної ділянки та власників будівель на ній, у зв`язку з чим Відповідач -2 наполягав на призначенні судової земельно-технічної експертизи, аргументуючи необхідність її результатів для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, але суд формально підійшов до розгляду зазначеного клопотання.

Відмовляючи у призначені експертизи, незважаючи на розбіжності та не відповідності розмірам зазначеної земельної ділянки, а також доказам долученими до справи Відповідачем - 2 щодо неналежного землекористувача, суд першої інстанції безпідставно посилається на Технічний паспорт та Випис як на документи які підтверджують постійне користування земельною ділянкою Позивачем, площею 1,473 га, що в свою черго призвело до прийняття неправильного та необгрунтованого рішення судом першої інстанції.

Тобто, неправильне застосування норм матеріального права привело до того, що обставини, які мають значення для справи, а саме чи має Позивач право на спірну земельну ділянку, які суд першої інстанції визнав встановленими, недоведені, що є ще однією підставою для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 258 ГПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені: нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Згідно ст. 255 ГПК України ухвала про відмову у задоволенні клопотання у призначенні експертизи окремо від рішення суду не оскаржується, а заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Для з`ясування обставин, що мають значення для справи та винесення повного та об`єктивного рішення необхідні спеціальні знання у сфері землеустрою, експертний звіт експерта-землевпорядника з питань, що ставилися у клопотанні про призначення судової незалежної земельно-технічної експертизи у суді першої інстанції не був поданий у зв`язку з відмовою суду першої інстанції у її призначенні.

А також порушення норм матеріального права полягає й у тому, що суд не застосував ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI.

Так згідно ст. 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. За ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із ст. ст. 125, 126 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою виникає з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюються відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV. Відповідно до ст. 116 ЗК України юридичні особи набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Повноваження органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування передбачені ст. 122 ЗК України. Згідно ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Особливості державної реєстрації прав на земельні ділянки державної та комунальної власності регулюються ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 01.07.2004.

Так, відповідно до ст. 28 «Особливості державної реєстрації прав на земельні ділянки державної та комунальної власності» Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено:

1. Рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або користування (постійне користування, оренду, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), сервітут) можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав.

2. Під час проведення державної реєстрації права користування (постійне користування, оренда, користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій, сервітут) земельними ділянками державної чи комунальної власності, право власності на які не зареєстровано в Державному реєстрі прав, державний реєстратор одночасно з проведенням такої реєстрації проводить також державну реєстрацію права власності на такі земельні ділянки без подання відповідної заяви органами, які згідно із ст. 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування.

Державна реєстрація права власності на земельні ділянки державної чи комунальної власності проводиться з обов`язковим урахуванням пунктів 3 та 4 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Так, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI в Прикінцевих та перехідних положеннях зазначено що:

1. Цей Закон набирає чинності з 1 січня 2013 року.

3. З дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:

а) земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади;

які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій;

б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

4. У державній власності залишаються:

а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:

на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності;

які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;

5. Державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно із ст. 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.

6. У разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, та її затвердження здійснюються відповідною сільською, селищною, міською радою.

7. З дня набрання чинності цим Законом землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими.

9. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.

Таким чином, відповідно до ст. 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та п. 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» Дніпровська міська рада мала законні підстави щодо винесення рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою у зв`язку з тим, що земельна ділянка за адресою м. Дніпро, проспект Дмитра Яворницького, 36, не була внесена до Державного реєстру земель і не відносилась до земель державної власності, тим самим не порушуючи норми передбачені ст. ст. 116, 122,123 Земельного кодексу України.

Вищевикладені обставини повністю скасовують твердження Позивача та висновки суду першої інстанції (незважаючи на посилання в прийнятому Рішенні від 25.04.2024 на п. 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» ст. 15 Рішення) про те, що прийняття оскаржуваних рішень Дніпровською міською радою здійснено за відсутності повноважень, визначених Законом.

Тобто висновок суду про те, що «Доказів передачі у комунальну власність земельної ділянки площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, або її частини чи розташованих на ній будівель, споруд, інших об`єктів нерухомого майна державної власності до матеріалів справи не надано», не кореспондується з п.6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI…».

При цьому колегія суддів відмовляє в задоволенні клопотання Відповідача-2 про призначення у справі незалежної експертизи з питань землеустрою з огляду на наступне:

На наявному в матеріалах справи Плані земельної ділянки, доданому до акту від 27.06.1934 наявні будівлі корпусів А,Б,В, які визнані сторонами в судовому засіданні тими самими будівлями корпусів А,Б,В, що і на кресленнях, датованих 28.02.1952, 09.04.1999 та схемі 1:500. Візуальне співставлення об`єктів нерухомості на зазначених вище кресленнях дозволяє колегії суддів дійти остаточного висновку про доведеність позивачем факту перебування земельної ділянки у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 в постійному користуванні ДНУ станом на дату прийняття рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК «Яворницький», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15, та укладення договору оренди землі від 09.02.2022.

14.08.2007 Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 39/341-07 зобов`язано ТОВ ПБФ «Домобуд» та ТОВ «Консоль ЛТД» усунути перешкоди в користуванні ДНУ земельною ділянкою та знести самочинно збудовані об`єкти.

30.01.2009 Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду рішення від 14.08.2007 у справі № 39/341-07 залишено без змін.

Доводи апеляційної скарги Дніпровської міської ради в частині того, що: «…Належним доказом у справі, який би підтвердив чи спростував накладення земельних ділянок, може бути лише висновок земельно-технічної експертизи. Такий висновок висвітлено в постанові Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 515/1315/18.

Важливо відзначити, що відповідне клопотання про проведення судової експертизи в рамках цієї справи було заявлено відповідачем - 2, проте вказане клопотання суд безпідставно відхилив вважаючи, що наданий доказ позивачем (Технічну документацію щодо проведення геодезичної зйомки земельної ділянки та виготовлення графічних матеріалів на земельну ділянку) у справі, є достатнім для з`ясування межі земельної ділянки в натурі та наявність накладення земельної ділянки відповідача - 2 з земельною ділянкою Позивача.

Окрім того, звертаємо увагу суду і на той факт, що з матеріалів представлених до суду позивачем як доказ того, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :03:325:0152, накладається на земельну ділянку ДНУ, вбачається, що конфігурація земельної ділянки зазначеної на Плані (ДНУ від 30-х років) значно відрізняється від її фактичних розмірів станом на момент проведення геодезичної зйомки земельної ділянки, зокрема її розмірами. Проте, питання за рахунок чого змінилася конфігурація спірної земельної ділянки та що слугувало такою підставою при розгляді справи у суду не поставало.

V. Верховний Суд вже неодноразово зазначав, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Відповідно до правової позиції у Постанові об`єднаної палати КЦС ВС від 10 квітня 2019 року в земельній справі № 390/34/17, Об`єднана палата пояснила, що принцип добросовісності, який лежить в основі доктрини venire contra factum proprium, є стандартом чесної та відкритої поведінки. Це означає повагу до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сама доктрина venire contra factum proprium базується на римській максимі non concedit venire contra factum proprium «не можна діяти всупереч своїй попередній поведінці». Таким чином, добросовісності та чесній діловій практиці суперечать дії, що не відповідають попереднім заявам або поведінці, якщо інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Об`єднана палата визнала договір оренди землі правомірним, оскільки позов про визнання його неукладеним - суперечив попередній поведінці позивача, який до цього уклав додаткову угоду та отримував плату за користування земельною ділянкою. Така поведінка і сам позов є недобросовісними.

Схожа за змістом правова позиція викладена КЦС ВС у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц пояснила, що пізно оскаржене свідоцтво про право на спадщину за законом не можна визнати недійсним з огляду на доктрину venire contra factum proprium. Так, якщо особа, яка має право на оспорення свідоцтва про спадщину, висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати це право, вона є пов`язана своїм рішенням і не може згодом його змінити. Якщо подальші спроби оспорити спадщину суперечитимуть попередній поведінці, втрачається право на оскарження. Спадкоємець не має права вимагати визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, якщо сам спадкодавець, який мав право на оспорення: підтверджував відмову від права тривалою поведінкою протягом років не оспорював свідоцтво про право на спадщину. Наведені обставини свідчать про припинення права на оспорення свідоцтва. Доктрина venire contra faktum proprium, є запобіжником від зловживання правом на оскарження, яку дедалі частіше застосовують національні суди.

Враховуючи правові позиції наведені вище можливо констатувати, що не дивлячись на наявність судового рішення у справі № 39/341-07 від 14.08.2007 про зобов язання ТОВ ПБФ «ДОМОБУД» та ТОВ «Консоль ЛТД» знести самочинно збудовані об`єкти на земельній ділянці за адресою м. Дніпропетровськ, просп. К.Маркса, 36, Позивач протягом 15 років не вживав буд-яких заходів по захисту своїх, як він вважає, прав користування земельною ділянкою за адресою м. Дніпро, просп. Д.Яворницького, 36, площею 1,4730 га., судове рішення у справі № 39/341-07 від 14.08.2007 не виконано по теперішній час.

Тобто, протягом більше ніж 15 років на земельній ділянці, кадастровий номер :03:325:0152, знаходиться нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 3636, 2 кв. м.), що на дату подачі позову є власністю Відповідача - 2 (підтверджується інформацією з ЄДР наданою Відповідачем - 2 з поясненнями 19.04.2022). Не дивлячись на наявність судового рішення у справі № 39/341-07 від 14.08.2007 про зобов`язання ТОВ ПБФ «ДОМОБУД» та ТОВ «Консоль ЛТД» знести самочинно збудовані об`єкти на земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. К. Маркса, 36, Позивач протягом 15 років не вживав буд-яких заходів по захисту своїх, як він вважає, прав користування земельною ділянкою за адресою: м. Дніпро, просп. Д. Яворницького, 36, площею 1,4730 га, оскільки, судове рішення у справі № 39/341-07 від 14.08.2007 року не виконано по теперішній час.

Також, у деяких випадках закон пов`язує виникнення правових наслідків не лише з діями суб`єктів правовідносин, а й з їх бездіяльністю. У таких випадках вважається, що особа за мовчазною згодою приймає на себе правові наслідки невчинення нею певної активної поведінки.

Підсумовуюче наведене можливо констатувати, що документи надані до позовної заяви на підтвердження набуття права користування спірною земельною ділянкою є неналежними доказами (відсутня сама картка володіння, факту внесення позивача до відповідного загального реєстру (списку) землекористувачів), докази проведеної реєстрації спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі не надані, не встановлені межі спірної земельної, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для задоволення позову…» відхиляються колегією суддів як такі, що суперечать принципу диспозитивності господарського судочинства.

25.06.2008 Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 884-р університету присвоєно ім`я Олеся Гончара.

20.09.2010 Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі № Б3/160-10 відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ ПБФ «Домобуд».

22.11.2011 Постановою Господарського суду Дніпропетровської області у справі № БК/160/10 ТОВ ПБФ «Домобуд» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

20.09.2013 В ході ліквідаційної процедури ТОВ ПБФ «Домобуд» об`єкт незавершеного будівництва продано на аукціоні ТОВ «Реалпласт».

24.09.2013 До Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис № 2623998 про реєстрацію права власності ТОВ «Реалпласт» на об`єкт незавершеного будівництва (реєстраційний номер 01).

02.10.2013 - Приватною особою-підпиємцем ОСОБА_5 на замовлення ТОВ «Реалпласт» виконано технічний паспорт на незавершене будівництво багатоквартирного (багатоповерхового) житлового будинку за адресою місто Дніпропетровськ, вулиця Карла Маркса, будинок 36.

05.11.2013 - Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/8151/13 порушено провадження у справі про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕАЛПЛАСТ", м. Дніпропетровськ, Жовтневий район, вул. Чернишевського, 25/1, .

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 27.02.14 у справі № 904/8151/13 визнано Товариство з обмеженою відповідальністю "Реалпласт" (м. Дніпропетровськ, вул. Чернишевського, 25, кв.1, ) - банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру у справі строком на 1 рік, до 27.02.15.

19.02.2016 Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 71-р просп. Карла Маркса перейменовано на просп. Дмитра Яворницького.

11.04.2016 Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду у справі БЗ/160-10.

27.02.2017 Наказом Міністерства освіти і науки України № 314 Дніпропетровський національний університет імені Олеся Гончара перейменовано у Дніпровський національний університет імені Олеся Гончара.

23.06.2017 Наказом Міністерства освіти і науки України № 912 закріплено державне майно за ДНУ.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 23.06.2020 у справі № Б3/160-10 (904/3228/20) повернуто Дніпровській міській раді позовну заяву про визнання недійсними протоколу № 09201-Лот1 про проведення відкритих торгів з продажу майна банкрута від 20.09.13, договору купівлі-продажу майна банкрута від 20.09.2013, свідоцтва № 4734 від 24.09.2013 із доданими до неї документами. При цьому, відповідно до мотивувальної частини зазначеної ухвали: «…Дніпровська міська рада, місто Дніпро звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю проєктно-будівельна фірма "Домобуд" () та відповідач-2: Товариства з обмеженою відповідальністю "Онєга Плюс" (); за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: третя сосба-1: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (), третя особа-2: Приватний нотаріус Петрушенська Інна Романівна, третя особа-3: ОСОБА_1 , третя особа-4: ОСОБА_2 , третя особа-5: ОСОБА_3, в якій просить суд:

- визнати недійсним протокол № 09201- Лот1 про проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майна банкрута ТОВ ПБФ «Домобуд» від 20.09.2013;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) від 20.09.2013, укладений між ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю проєктно-будівельною фірмою «Домобуд», та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕАЛПЛАСТ» щодо об`єкта незавершеного будівництва за проєктом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 площею 1350 кв. м.;

- визнати недійсним Свідоцтво № 4734 від 24.09.2013, видане Товариству з обмеженою відповідальністю «РЕАЛПЛАСТ» (), посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.;

- визнати недійсним протокол № 0527-Лот1 про проведення відкритих торгів (аукціону) з продажу майна банкрута Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕАЛПЛАСТ» від 27.05.2014;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу майна банкрута на відкритих торгах (аукціоні) від 27.05.2014, укладений між ліквідатором Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕАЛПЛАСТ» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОНЄГА ПЛЮС» () щодо об`єкта незавершеного будівництва за проєктом житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, площею 1350 кв. м.;

- визнати недійсним Свідоцтво №1357 від 03.06.2014, видане Товариству з обмеженою відповідальністю «ОНЄГА ПЛЮС» (код СДРПОУ 38200550), посвідчене приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу № 110, виданий 27.01.2017 укладений між ТОВ «ОНЄГА ПЛЮС» та ОСОБА_2 щодо 1/5 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1350 кв.; зі ОСОБА_1 щодо 1/5 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1350 кв.; з ОСОБА_3 щодо 1/10 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу № 115, виданий 27.01.2017 укладений між ТОВ «ОНЄГА ПЛЮС» та ОСОБА_2 щодо 1/5 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1350 кв.; зі ОСОБА_1 щодо 1/5 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1350 кв.; з ОСОБА_3 щодо 1/10 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.;

- припинити право власності ОСОБА_2 щодо 2/5 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1350 кв.; ОСОБА_1 щодо 2/5 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , площею 1350 кв.; ОСОБА_3 щодо 2/10 частини об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4, посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: об`єкту незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) № НОМЕР_1 та НОМЕР_2 від 27.01.2017, внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) № НОМЕР_3 та № 18750665 від 27.01.2017, внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) № НОМЕР_4 та НОМЕР_5 від 27.01.2017, внесені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Петрушенською І., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01;

- зобов`язати повернути ОСОБА_2, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 земельну ділянку, на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 площею 1350 кв., привівши її у придатний для використання стан, шляхом знесення самочинного об`єкту нерухомого майна….

…Позивач не навів суду доказів, які б свідчили, що заявлені вимоги пов`язані між собою підставами виникнення або поданими доказами, обґрунтованого клопотання щодо необхідності об`єднання заявлених вимог в одне провадження позовна заява не містить.

Таке заявлення позовних вимог, на переконання суду, є порушенням правил об`єднання позовних вимог та тягне за собою наслідки, передбачені пунктом 2 частини 5 статті 174 ГПК України, у вигляді повернення позовної заяви.

Розглянувши позовні вимоги позивача, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є різними спорами окремих судових проваджень, а заявлені вимоги не пов`язані між собою ні підставами виникнення ні доказами.

При цьому, жодних перешкод у зверненні до суду позивача з окремим позовом, за кожним окремим договором судом не встановлено…

…Суд звертає увагу, що предмет позову визначений позивачем в пункті 3-13 стосується майнових прав юридичних та фізичних осіб, але фізичні особи, які станом на день подання даного позову є власниками спірного майна зазначені позивачем в якості третіх осіб, а не в якості відповідачів. Окрім того, позивач просить суд припинити право власності фізичних осіб ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записи про право власності та зобов`язати ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 повернути земельну ділянку на якій розташований об`єкт незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4.

Оскільки позовні вимоги стосуються майнових прав саме фізичних осіб, які є власниками спірного майна, то даний спір повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є різними спорами окремих судових проваджень, а заявлені вимоги не пов`язані між собою ні підставами виникнення ні доказами…».

Відповідно до протоколу № 1 установчих зборів засновників громадянки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та запрошений ОСОБА_6 прийняли рішення про створення ТОВ «БК Яворницький».

07.04.2021 зареєстровано ТОВ «БК Яворницький».

13.04.2021 ТОВ «БК Яворницький» від громадянки ОСОБА_3 прийняло 3/5 об`єкту нерухомого майна незавершене будівництво багатоповерхового житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

21.04.2021 ТОВ «БК Яворницький» прийняло від громадянки ОСОБА_4 прийняло 2/5 об`єкту нерухомого майна незавершене будівництво багатоповерхового житлового будинку за адресою місто Дніпро, проспект Яворницького Дмитра, будинок 36.

13.04.2021, 21.04.2021 На підставі актів приймання-передачі майна в статутний капітал зареєстровано право власності ТОВ «БК Яворницький» на об`єкт незавершеного будівництва (реєстраційний номер 01).

Відповідно до інформаційної довідки № 259996505 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчудження об`єктів нерухомого майна: 13.04.2021, 21.04.2021 На підставі актів приймання-передачі майна в статутний капітал зареєстровано право власності ТОВ «БК Яворницький» на об`єкт незавершеного будівництва (реєстраційний номер 01).

04.06.2021 затверджено статут ТОВ «БК Яворницький».

07.06.2021 Дніпровською міською радою за вх. № 36/3408 зареєстровано клопотання ТОВ «БК Яворницький» про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 0,344 га по просп. Дмитра Яворницького, 36. На земельній ділянці розміщено об`єкт незавершенного будівництва загальною площею 3636,2 кв.м.

Відповідно до інформаційної довідки № 262921393 від 24.06.2021 на об`єкт незавершенного будівництва загальною площею 3636,2 адресою місто Дніпропетровськ, проспект Карла Маркса, будинок 36 (реєстраційний номер 01) зарєєстровано право власності ТОВ «БК Яворницький» (т.1 а.с. 90-98);

Листом від 05.07.2021 вих.№ 4/16-1848 начальник відділу забудови Департаменту по роботі з активами Головного архітектурно планувального управління поінформував заступника директора департаменту начальника управління земельних відносин департаменту по роботі активами Дніпровської міської ради щодо надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою (т.1 а.с. 89)

28.07.2021 Дніпровською міською радою прийнято рішення № 462/9 «Про надання ТОВ «БК Яворницький» дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36». (т.1 а.с. 10-24) (т.1 а.с. 68-69)

26.01.2022 Дніпровською міською радою прийнято рішення № 150/15 «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 в оренду ТОВ «БК Яворницький»» (т.5 а.с .198).

31.01.2022 Лист Головного управління Держгеокадастру (т.2 а.с. 35)

09.02.2022 Між Дніпровською міською радою та ТОВ «БК Яворницький» укладено договір оренди землі, посвідчений приватним нотаріусом Пустовим С.В. (реєстр № 31). Здійснено державну реєстрацію права власності Дніпровської міської ради на земельну ділянку (кадастровий номер :03:325:0152, площа 0,3415 га) та права оренди ТОВ «БК Яворницький» (т. 4 а.с. 110-119)

Відповідно до інформаційної довідки № 300946745 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчудження об`єктів нерухомого майна від 22.02.2022 між ТОВ «БК Яворницький» (орендар) та Дніпровською міською радою (Ореднодавець) зареєстровано строкове платне користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:325:0152 площею 0,3415 га по фактичному розміщенню на об`єкта незавершеного будівництва по проспекту Дмитра Яворницького, 36 (реєстраційний номер 01) договір оренди від 09.02.2022(т.1 а.с. 223-225).

Відповідно до інформаційної довідки № 334790310 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчудження об`єктів нерухомого майна від 06.06.2023 між ТОВ «БК Яворницький» (Орендодавець) та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» (Орендар) зареєстровано договір суборенди від 25.01.2023 серія та номер 205 щодо земельної ділянки кадастровий номер :03:325:0152 площею 0,3415 га по фактичному розміщенню на об`єкта незавершеного будівництва по проспекту Дмитра Яворницького, 36 (т.4 а.с. 121-124); (т. 5 а.с. 203-206).

Відповідно до інформаційної довідки № 301087175 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон на відчудження об`єктів нерухомого майна від 23.02.2022 на підставі державного акту серія та номер ІІ-ДП № 003645 від 16.09.2003 зарестровано за Дніпропетровським національним університетом імені Олеся Гончара (код ЄДРПО: 02066747) зареєстрованро право постійного користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:192:0020 площею 0,4113 га (т.1 а.с. 226)

Між ТОВ «БК Яворницький» (орендар) та Дніпровською міською радою (Ореднодавець) зареєстровано строкове платне користування земельною ділянкою кадастровий номер :03:325:0152 площею 0,3415 га по фактичному розміщенню на об`єкта незавершеного будівництва по проспекту Дмитра Яворницького, 36 (реєстраційний номер 01).

25.01.2023 Між ТОВ «БК Яворницький» та ТОВ «АРТБУД-ПРОЕКТ» укладено договір суборенди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Балтаксою І.В. (реєстр № 205).

Відповідно до відомості Міністерства освіти і науки України про державне право (нерухоме майно державних підприємств, їх об`єнань, установ та організацій), сформованого 17.04.2023 за Дніпропетровським національним університетом імені Олеся Гончара обліковується в тому числі житловий будинок літ. «Б» площею 425,6 кв.м, навчальний корпус № 2 літ. «А» площею 6228,9 кв.м за адресою м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького 36.

15.03.2023 укладено додатковий договір до договору оренди землі.

07.02.2024 Міністерством освіти і науки України надано відповідь № 3/715-24 щодо відсутності документів про правонаступництво ДНУ від Інституту народної освіти.

Згідно зі ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, зокрема, належить:

а) розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад;

б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу;

в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу;

г) вилучення земельних ділянок комунальної власності із постійного користування відповідно до цього Кодексу.

За приписами ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

У ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України визначено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно з п. з) ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать земельні ділянки, закріплені за державними закладами вищої освіти.

Як вбачається з абз. 5 п. 1.1 Статуту Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара, університет є вищим навчальним закладом державної форми власності класичним університетом та підпорядкований Міністерству освіти і науки України, а відтак закріплені за Позивачем земельні ділянки перебувають в державній власності.

Згідно з ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених ч. 3, 4 та 8 цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Стаття 123 Земельного кодексу України визначає, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі:

- надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;

- формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

У ч. 2 ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проєктом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

У ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проєктів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.

Враховуючи норми чинного законодавства, органи місцевого самоврядування наділені повноваженнями з розпорядження та вчинення інших дій із земельними ділянками саме комунальної власності, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у п. 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, та її затвердження здійснюються відповідною сільською, селищною, міською радою.

Відповідачем-1 та Відповідачем-2 не спростовано, що письмової нотаріально засвідченої згоди Позивача та (або) Міністерства освіти і науки України, на яке покладено контроль та управління земельною ділянкою від імені держави, до клопотання від 07.06.2021 вх. № 36/3408 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 не надано.

На підставі Рішенням Дніпровської міської ради «Про надання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.07.2021 № 462/9 надано дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення.вказаного рішення ПП «АЙЛАНТ» було розроблено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3415 га (кадастровий номер :03:325:0152), по просп. Дмитра Яворницького, 36, в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення, який затверджено рішенням Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15.

Отже, рішення Дніпровської міської ради «Про надання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 28.07.2021 № 462/9, є актом індивідуальної дії, який вичерпало свою дію в наслідок його виконання, що свідчить про відсутність правових підстав для подальшого скасування цього акта.

У свою чергу, зазначене рішення було підставою прийняття іншого акту органу місцевого самоврядування рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15, з якого виникли правовідносини, що мають триваючий характер зареєстровано право комунальної власності на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, по просп. Дмитра Яворницького, 36 та між Відповідачем-1 і Відповідачем-2 укладено договір оренди земельної ділянки від 09.02.2022 строком на 10 років, дата закінчення дії договору 09.02.2032.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 03.04.2024 № 922/2737/23 викладено правовий висновок, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанови від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі №209/3085/20). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу (тобто вирішення одного спору у декількох судових справах в одній чи декількох судових юрисдикціях) є неприпустимим. Вирішення справи у суді в одному судовому процесі має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 20.10.2021 у справі № 9901/554/19, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, від 21.09.2022 у справі № 908/976/190, від 22.09.2022 у справі № 462/5368/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц, від 29.11.2023 у справі № 513/879/19).

На підставі вищевстановлених фактичних обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Позивач є закладом вищої освіти державної форми власності, а тому закріплені за ним земельні ділянки є державної власністю.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Виходячи з положень ст.ст. 12, 13, 17, 122 Земельного кодексу України, органи місцевого самоврядування мають повноваження з передачі у власність або користування земельних ділянок комунальної власності відповідних територіальних громад, а функції з розпорядження земельними ділянками державної власності покладено на органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 117 Земельного кодексу України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. До земель державної власності, які не можуть передаватися у комунальну власність, належать земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом російської федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності, а також земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, крім випадків передачі таких об`єктів у комунальну власність.

Апелянтами не надано належних і допустимих в розумінні статтей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, доказів передачі у комунальну власність земельної ділянки площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, або її частини чи розташованих на ній будівель, споруд, інших об`єктів нерухомого майна державної власності до матеріалів справи не надано.

Відповідно, прийняття рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15 здійснено за відсутності повноважень, визначених Законом.

Згідно з ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Приймаючи до уваги, що земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 перебуває в постійному користуванні Позивача, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що передача в оренду такої ділянки (її частини) можлива виключно після припинення відповідного права з підстав, передбачених в ст. 141 Земельного кодексу України.

При прийнятті рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15 Відповідачем-1 порушено норми ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України.

За змістом ст. 201 Земельного кодексу УСРР органи земельної реєстрації несуть законну відповідальність за правильність відомостей, що містяться в актах реєстрації і виданих з них виписах, при чому ці відомості мають прийматися усіма установами та приватними особами як достовірні до тих пір, поки протилежне не буде доведено в процесі розгляду земельних спорів.

За приписами ст. 146 Земельного кодексу УСРР з виданням даного кодексу усі землі у межах міської смуги визнаються міськими землями.

У ст. 149 Земельного кодексу УСРР визначено, що земельні розпорядки у межах міської смуги визначаються особливими узаконеннями. Дії земорганів на ці землі не поширюються.

За приписами п. 15 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок, затвердженого Постановою ВУЦВК і РНК УСРР від 23.09.1925 про земельні розпорядки в смузі міст і містечок коли орендні права (перенайми і т. ін.) на націоналізовані будівлі або права власності на будівлі приватновласницькі переходять законним шляхом від одних осіб до інших, то всі обов`язки та права на земельні ділянки, які обслуговують ці будівлі, тим самим переходять до нових орендарів і володільців.

Згідно з Постановою РНК УСРР «Про реорганізацію мережі і системи педосвіти» від 22.07.1930 та Постановою РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933, прийнятої на виконання постанови РНК УСРР «Про організацію на Україні державних університетів» від 10.03.1933, на основі наявної матеріальної бази здійснено реформування системи закладів освіти.

Пунктом 11 розділу V «Про передання державним університетам помешкань» Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 передбачено не пізніше 15.08.1933 передати університетам всі учбові та спеціального призначення приміщення (так основні, як і допоміжні) що є у віданні фізико-хіміко-математичних інститутів та інститутів профосвіти в містах: Харкові, Одесі, Києві, Дніпропетровську, які покладаються в основу університетів, та приміщення науково-дослідних установ, що передаються університетам.

На підставі Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 основні та допоміжні будівлі по просп. Карла Маркса, 18, передані Дніпропетровському державному університету, що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2009 у справі № 39/341-07 і не спростовано при розгляді справи № 904/9212/21.

Відповідно до ст. 196 Земельного кодексу УСРР державна земельна реєстрація поділяється на основну, що полягає в первісному заповненні карт та реєстрів, та поточну, що має за мету своєчасне занесення в актах реєстрації тих змін, в правовому, господарському та природному стані земельних ділянок, що відбуваються з часом.

Згідно з арт.арт. 29, 31 Порядку реєстрації земельних дільниць у межах смуги міст і селищ міського типу, затвердженого Постановою ВУЦВК і РНК УСРР від 08.06.1927, по скінченні робіт щодо основної реєстрації в окремих частинах міста або селища міського типу відкривається поточна реєстрація, що має за мету позначити зміни, які сталися в складі, межах, розмірі, а також у правовому й господарському стані зареєстрованих дільниць. Всі установи, підприємства, організації і поодинокі особи, що в їхньому користуванні є або на користування їм переходять земельні дільниці в містах і селищах міського типу, повинні подати відповідним органам, що на них покладено переведення земельної реєстрації (арт. 8), відомості про зазначені в арт. 30 цієї постанови зміни в правному або господарському стані земельних дільниць.

У ході здійсненого в підготовчому засіданні 28.03.2024 огляду оригіналу випису з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934 встановлено, що записи про зміни щодо правового та господарського стану земельної ділянки до нього не внесено.

За приписами ст. 203 Земельного кодексу УСРР при провадженні реєстрації всі землекористувачі і установи зобов`язані пред`явити всі наявні у них документи на землекористування, а також повідомити всі необхідні для реєстрації відомості. Невиконанні цих обов`язків землекористувачі піддаються штрафу та сплаті тих витрат реєстраційного органу, що відбудуться внаслідок їх несправності.

З наведених норм вбачається, що право користування земельною ділянкою на підставі норм законодавства переходить до особи, якій передано розташовані на ділянці об`єкти нерухомого майна, і такі зміни підлягають реєстрації. Невиконання вимог щодо проведення поточної реєстрації є підставою застосування штрафу, проте не призводить до припинення прав на землю, оскільки це не передбачено законодавством.

За приписами ст. 20 Земельного кодексу УРСР в редакції від 08.07.1970 право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форма актів встановлюється Радою Міністрів СРС.

Згідно зі ст. 23 Земельного кодексу УРСР, в редакції від 18.12.1990, право володіння або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. При цьому в п. 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18.12.1990 встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування.

За приписами ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на дату його прийняття) визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Відповідно до п. 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

У п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/5635/13-ц викладено позицію, що суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Кодексом та іншими законами України, що регулюють земельні відносини. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт. Чинний ЗК України серед підстав набуття права на землю громадянами та юридичними особами не називає оформлення чи переоформлення прав на земельні ділянки. Крім того, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визнаються державою. Прийнятими у подальшому Земельними кодексами (1970 року, 1990 року) було встановлено, що право власності та право користування земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок на місцевості та видачі документа (державного акту), що посвічує відповідне право. З урахуванням принципу дії законів у часі, вказані нормативно-правові акти поширювали свою дію на відносини, що виникли після набрання ними чинності. Як Земельний кодекс УРСР 1970 року, так і Земельний кодекс УРСР 1990 року серед підстав припинення прав користування земельними ділянками не передбачали неоформлення або непереоформлення раніше наданих прав.

Подальші зміни найменування позивача та адреси об`єктів нерухомого майна і земельної ділянки не призвели до припинення права постійного користування земельною ділянкою, що набуто на підставі належним чином оформлених документів відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення відповідних правовідносин.

Право постійного користування ДНУ земельною ділянкою у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 та розміщення на земельній ділянці закріплених за Позивачем будівель (споруд) також підтверджено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі № 39/341-07, що має преюдиціальне значення згідно з ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, і не спростовано при розгляді справи № 904/9212/21.

Перебування об`єктів нерухомого майна та земельної ділянки площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, в користуванні Позивача підтверджується іншими доказами відомостями технічного паспорта станом на 28.02.1952 та на 05.05.1988, наказом Міністерства науки і освіти України № 912 від 23.06.2017, листом Міністерства освіти і науки України за вих. № 1/3746-23 від 16.03.2023, уточнюючою податковою декларацією з плати за землю (земельний податок та (або) орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за 2023 рік та іншими документами, що не спростовано при розгляді справи.

Про перебування земельної ділянки у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36, в постійному користуванні ДНУ було відомо Відповідачеві-1 станом на дату прийняття рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в оренду ТОВ «БК «Яворницький», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15, та укладення договору оренди землі від 09.02.2022 у зв`язку з участю у справі № 39/341-07 в якості третьої особи, а тому, встановлені в ході розгляду справи факти мають преюдиційне значення і підлягають врахуванню судом згідно з п. 19 постанови Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 904/9212/21 відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

При розгляді даної справи Відповідачем-2 та Відповідачем-3 не наведено достатніх доказів на спростування фактів, встановлених при розгляді справи № 39/341-07.

З урахуванням викладеного, місцевий господарський суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15 підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

У зв`язку з недійсністю рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15, підлягає скасуванню державна реєстрація прав на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно за Дніпровською міською радою від 09.02.2022 № 46629224, вчинена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., з одночасним припиненням речових прав Дніпровської міської ради на вказаний об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020.

Як зазначалося вище, 09.02.2022 на виконання рішення Дніпровської міської ради «Про передачу земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) в оренду ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ», , по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» від 26.01.2022 № 150/15 між Відповідачем-1 та Відповідачем-2 укладено договір оренди землі від 09.02.2022, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. і зареєстровано в нотаріальному реєстрі за № 31.

На підставі вказаного договору приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. зареєстровано право оренди ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» земельної ділянки (інше речове право) на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 02020, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер № 63373095 від 10.02.2022.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Частинами 1 - 4 статті 4 Закону України «Про оренду землі» визначено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у спільній власності територіальних громад, є районні, обласні ради та Верховна Рада Автономної Республіки Крим у межах повноважень, визначених законом. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є органи виконавчої влади, які відповідно до закону передають земельні ділянки у власність або користування.

Оскільки земельна ділянка площею 1,473 га у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 відноситься до земель державної власності, колегія суддів виснує, що Дніпровська міська рада не має повноважень з надання її в оренду, виходячи з норм ст.ст. 12, 13, 17, 122 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, у зв`язку з перебуванням вказаної земельної ділянки в постійному користуванні Позивача, її надання в оренду іншим особам можливе лише після припинення права постійного користування. Будь-яких доказів настання підстав припинення права користування земельною ділянкою в порядку ст. 141 Земельного кодексу України до справи не подано.

Згідно зі ст.ст. 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (ст.ст. 1, 8 Конституції України).

За приписами ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підставі для визнання недійсним договіру оренди землі про передачу в оренду Відповідачеві-2 земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В. 09.02.2022 і зареєстрований в реєстрі за № 31, укладено з порушенням норм закону.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п. 1 ч. 7 ст. 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Враховуючи вищенаведене, державна реєстрація прав Відповідача-2 на земельну ділянку площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно від 09.02.2022 № 46629687, вчинена приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Пустовим С.В., підлягає скасуванню, з одночасним припиненням права оренди земельної ділянки (інше речове право) Відповідача-2 на вказаний об`єкт.

Апелянтами не оспорюється правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи в частині того, що 25.01.2023 між Відповідачем-2 та Відповідачем-3 укладено договір суборенди земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. і зареєстровано в нотаріальному реєстрі за № 205. Підписання даного договору Відповідачем-2 здійснено у зв`язку з перебуванням земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152 в оренді відповідно до договору оренди землі від 09.02.2022, дата закінчення дії договору суборенди 09.02.2032. На підставі договору суборенди земельної ділянки від 25.01.2023 за Відповідачем-3 зареєстровано право суборенди земельної ділянки (інше речове право), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 66199090 від 25.01.2023.

За приписами ч.ч. 1-3 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Умови договору суборенди земельної ділянки повинні обмежуватися умовами договору оренди земельної ділянки і не суперечити йому. Строк суборенди не може перевищувати строку, визначеного договором оренди землі.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення договору оренди чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.

З урахуванням доводів і вимог апеляційних скарг, колегією суддів не перевіряється правильність висновків суду першої інстанції в частині того,що підстави для визнання недійсним в судовому порядку договору оренди землі від 09.02.2022, укладеного між Відповідачем-1 та Відповідачем-2, відповідно договір суборенди від 25.01.2023 між Відповідачем-2 та Відповідачем-3 та про скасування державної реєстрації за Відповідачем-3 права суборенди земельної ділянки площею 0,3415 га, кадастровий номер :03:325:0152, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 020 в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, вчиненої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Балтаксою І.В. 25.01.2023, та про припинення речових прав Відповідача-3 вказаний об`єкт нерухомого майна (інше речове право), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер № 66199090 від 25.01.2023.

Щодо вимоги Позивачем про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою у АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованої будівлі об`єкта незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01 та паркану.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 у справі № 39/341-07 встановлено факт самочинного будівництва на земельній ділянці у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 36 (в даний час м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 36) будівлі житлового комплексу та зобов`язано ТОВ ПБФ «Домобуд» та ТОВ «Консоль ЛТД» за свій рахунок знести самочинно збудований об`єкт.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 24.06.2021 № 262921393 після набрання чинності вказаним рішенням на підставі вчинених правочинів неодноразово змінювалися особи, за яким було зареєстровано право власності на об`єкт в цілому або частину (ТОБ ПБФ «Домобуд», ТОВ «Реалпласт», ТОВ «Онєга плюс», фізичні особи ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ), станом на дату звернення з позовом право власності зареєстровано за Відповідачем-2, який є кінцевим набувачем.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.01.2021 у справі № 910/27779/14 викладено правову позицію, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень ст. 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18.12.2019 у справі № 916/633/19 зазначено, що набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва за рішенням суду можливе виключно в порядку ст. 376 Цивільного кодексу України за умови дотримання викладених в даній статті вимог, схожий за змістом висновок викладено в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 19.03.2024 і справі № 915/1439/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 зазначено, що відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи. Аналогічні висновки містяться в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 910/19726/17, Постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13, від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц).

Відомостей про ухвалення судових рішень про визнання за будь-якою особою в порядку ст. 376 Цивільного кодексу України права власності на об`єкт самочинного будівництва (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01) не надано.

Наявність заперечень Позивача, як землекористувача земельної ділянки, проти визнання права власності на такий об`єкт вбачається з рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 у справі № 39/341-07, а також з поданої позовної заяви та інших доказів у справі № 904/9212/21, що виключає можливість визнання в судовому порядку права власності на самочинно збудований об`єкт.

Оскільки єдиною можливою підставою набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва є саме рішення суду, наявність в Державному реєстрі прав на нерухоме майно записів про реєстрацію права власності за відсутності такого судового рішення не свідчить про набуття цього права жодною з осіб, щодо якої внесено записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з п. б) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

За приписами ст. 212 Земельного кодексу України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду 19.03.2024 у справі № 915/1439/21 зазначено, що до громадян та юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки можна віднести тих, які придбали об`єкт самочинного будівництва в забудовника та зареєстрували право власності на такий об`єкт. Схожий за змістом висновок щодо пріоритетного застосування до подібних правовідносин (в частині вирішення питання обрання ефективного способу захисту прав позивача) положень ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України як спеціальної норми права викладено в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.10.2023 у справі № 915/1416/21.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

У зв`язку з викладеним, позовна вимога про зобов`язання Відповідача-2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою у м. Дніпро по просп. Дмитра Яворницького, 36 шляхом знесення самочинно збудованої будівлі об`єкта незавершеного будівництва за проєктом квартирний (багатоповерховий) житловий будинок, об`єкт житлової нерухомості за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 01 та паркану підлягає задоволенню.

Вищенаведене спростовує доводи апеляційної скарги ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИЙ» в частині того, що: « … Неможливо погодитися з наступними обставинами та висновками суду у оскаржуваному рішенні: «Твердження Відповідачів про відсутність порушень законодавства при ухваленні вказаного рішення та заперечення щодо наявності у Позивача права постійного користування земельною ділянкою суд вважає безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до ст. 8 Земельного кодексу УСРР, в редакції від 29.11.1922, земельні права та обов`язки землекористувачів та їх об єднань визначаються загальними законами УСРР, даним кодексом, узаконеннями та розпорядженнями, що видаються на його розвиток.

Згідно зі ст. 193 Земельного кодексу УСРР при остаточному затвердженні проєктів землеустрою землевпорядними установами складаються і, після державного запису утворених землекористувань (земельноїреєстрації), видаються учасникам землеустрою належним чином засвідчені документи.

Як вбачається з випису з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934, земельна ділянки площею 1,473 га у м. Дніпропетровську по просп. Карла Маркса, 18 перебуває в користуванні Інституту Народної Освіти на підставі картки володіння від 26.08.1924 в реєстрі № 12916/5. Реєстрацію земельної ділянки затверджено 10.07.1930 за протоколом № 55 засідання Президії Дніпропетровської міської ради XIII скликання та 04.04.1930 за № 1328 занесено до загального реєстру земельних ділянок по м. Дніпропетровську.

За змістом ст. 201 Земельного кодексу УСРР органи земельної реєстрації несуть законну відповідальність за правильність відомостей, що містяться в актах реєстрації і виданих з них виписах, при чому ці відомості мають прийматися усіма установами та приватними особами як достовірні до тих пір, поки протилежне не буде доведено в процесі розгляду земельних спорів.

За приписами ст. 146 Земельного кодексу УСРР з виданням даного кодексу усі землі у межах міської смуги визнаються міськими землями.

У ст. 149 Земельного кодексу УСРР визначено, що земельні розпорядки у межах міської смуги визначаються особливими узаконеннями. Дії земорганів на ці земчі не поширюються.

Відповідно до п. 5 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок, затвердженого Постановою ВУЦВК і РНК УСРР від 23.09.1925 землі, що увійшли в міську смугу і смугу селищ міського типу (ст.ст. 147, 148 Земельного кодексу УСРР), поділяються за характером на п 'ять категорій:

а) землі сельбищно-будівельні, які використовуються як площа під забудову;

б) землі громадського користування;

в) землі спеціального призначення;

г) землі, що перебувають у сільськогосподарському користуванні трудових землекористувачів;

д) угіддя міст і селищ міського типу.

За приписами п. 15 Положення про земельні розпорядки в смузі міст і містечок коли орендні права (перенайми і т. ін.) на націоналізовані будівлі або права власності на будівлі приватновласницькі переходять законним шляхом від одних осіб до інших, то всі обов язки та права на земельні ділянки, які обслуговують ці будівлі, тим самим переходять до нових орендарів і володільців.

Згідно з Постановою РНК УСРР «Про реорганізацію мережі і системи недосвіти» від 22.07.1930 та Постановою РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933, прийнятої на виконання постанови РНК УСРР «Про організацію на Україні державних університетів» від 10.03.1933, на основі наявної матеріальної бази здійснено реформування системи закладів освіти.

Пунктом 11 розділу V «Про передання державним університетам помешкань» Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 передбачено не пізніше 15.08.1933 передати університетам всі учбові та спеціального призначення приміщення (так основні, як і допоміжні) що с у віданні фізико-хіміко-математичних інститутів та інститутів профосвіти в містах: Харкові, Одесі, Києві, Дніпропетровську, які покладаються в основу університетів, та приміщення науково-дослідних установ, що передаються університетам.

На підставі Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 основні та допоміжні будівлі по просп. Карла Маркса, 18 передані Дніпропетровському державному університету, що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2009 у справі № 39/341-07 і не спростовано при розгляді справи № 904/9212/21.

Відповідно до ст. 196 Земельного кодексу УСРР державна земельна реєстрація поділяється на основну, що полягає в первісному заповненні карт та реєстрів, та поточну, що мас за мету своєчасне занесення в актах реєстрації тих змін, в правовому, господарському та природному стані земельних ділянок, що відбуваються з часом.

Згідно з арт. арт. 29, 31 Порядку реєстрації земельних дільниць у межах смуги міст і селищ міського типу, затвердженого Постановою ВУЦВК і РНК УСРР від 08.06.1927, по скінченні робіт щодо основної реєстрації в окремих частинах міста або селища міського типу відкривається поточна реєстрація, що мас за мету позначити зміни, які сталися в складі, межах, розмірі, а також у правовому й господарському стані зареєстрованих дільниць. Всі установи, підприємства, організації і поодинокі особи, що в їхньому користуванні є або на користування їм переходять земельні дільниці в містах і селищах міського типу, повинні подати відповідним органам, що на них покладено переведення земельної реєстрації (арт. 8), відомості про зазначені в арт. ЗО цієї постанови зміни в правному або господарському стані земельних дільниць.

У ході здійсненого в підготовчому засіданні 28.03.2024 огляду оригіналу випису з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934 встановлено, що записи про зміни щодо правового та господарського стану земельної ділянки до нього не внесено.

За приписами ст. 203 Земельного кодексу УСРР при провадженні реєстрації всі землекористувачі і установи зобов язані пред явити всі наявні у них документи на землекористування, а також повідомити всі необхідні для реєстрації відомості. Невиконанні цих обов язків землекористувачі піддаються штрафу та сплаті тих витрат реєстраційного органу, що відбудуться внаслідок їх несправності.

З наведених норм вбачається, що право користування земельною ділянкою на підставі норм законодавства переходить до особи, якій передано розташовані на ділянці об`єкти нерухомого майна, і такі зміни підлягають реєстрації. Невиконання вимог щодо проведення поточної реєстрації є підставою застосування штрафу, проте не призводить до припинення прав на землю, оскільки це не передбачено законодавством».

Такий висновок не відповідає вищенаведеним нормам Земельного кодексу УСРР, в редакції від 29.11.1922, більше того Земельний кодекс УСРР в даній редакції взагалі не містить норм, які б регулювали автоматичний перехід права власності на земельну ділянку, у зв`язку з переходом права власності на будівлі, які на ній знаходяться, у значно більшому розмірі ніж необхідно для обслуговування цих будівель.

А також, суд посилається на Постанову РНК УСРР «Про реорганізацію мережі і системи педосвіти» від 22.07.1930 та Постановою РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933, прийнятої на виконання постанови РНК УСРР «Про організацію на Україні державних університетів» від 10.03.1933, на основі наявної матеріальної бази здійснено реформування системи закладів освіти.

В той же час, матеріальна база, яка стала основою для створення нових юридичних осіб - державних університетів передавалася їм на підставі відповідних нормативних актів (рішень), а саме Пунктом 11 розділу V «Про передання державним університетам помешкань» Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 передбачено не пізніше 15.08.1933 передати університетам всі учбові та спеціального призначення приміщення (так основні, як і допоміжні) що є у віданні фізико-хіміко-математичних інститутів та інститутів профосвіти в містах: Харкові, Одесі, Києві, Дніпропетровську, які покладаються в основу університетів, та приміщення науково-дослідних установ, що передаються університетам, розпорядчий документ (нормативний акт), який свідчив би про передачу земельної ділянки площею й у розмірі Позивачеві, яка передавалася Інституту Народної Освіти, відсутній.

Отже, за відсутності розпорядчого документу про передачу земельної ділянки Позивачеві у Позивача були відсутні підстави для здійснення як основної так і поточної реєстрації даної земельної ділянки (згідно ст. 196 та ст. 203 Земельного кодексу УСРР, в редакції від 29.11.1922 , на які й посилається суд), отже у даному випадку мова йде не про штраф, а про відсутність правових підстав для проведення державної реєстрації.

Твердження суду, що на підставі Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 основні та допоміжні будівлі по просп. Карла Маркса, 18 передані Дніпропетровському державному університету, що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2009 у справі № 39/341-07 і не спростовано при розгляді справи № 904/9212/21, не знаходять свого дійсного відображення у цих рішеннях.

У рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 та постанові Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2009 у справі № 39/341-07 відсутні будь- які посилання на Постанову РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 основні та допоміжні будівлі по просп, Карла Маркса, 18 передані Дніпропетровському державному університету, а також послався на дану Постанову РНК УСРР лише 30.01.2024 у своїх додаткових поясненнях, в усіх попередніх позовних заявах посилання Позивача на цей документ відсутній.

Таким чином суд безпідставно вважає встановленими обставини переходу права користування на зазначену земельну ділянку до Позивача.

Тобто судом так і не було з`ясовано, а Позивачем не було доведено права користування земельною ділянкою, яка видавался Інституту Народної Освіти, площею 1,473 га, а твердження того, що «Відповідно до ч. 5 ст. 116 Земельного кодексу України, у зв`язку з перебуванням вказаної земельної ділянки в постійному користуванні Позивача, її надання в оренду іншим особам можливе лише після припинення права постійного користування. Будь-яких доказів настання підстав припинення права користування земельною ділянкою в порядку ст. 141 Земельного кодексу України до справи не подано», не знаходять відповідності дійсним обставинам справи, з огляду на те, що таке право у Позивача не виникало.

2.5.

Також, Рішенням суду першої інстанції від 25.04.2024 було встановлено, що «У ході здійсненого в підготовчому засіданні 28.03.2024 огляду оригіналу випису з актів земельної реєстрації на земельну дільницю від 27.06.1934 ВСТАНОВЛЕНО, ЩО ЗАПИСИ ПРО ЗМІНИ ЩОДО ПРАВОВОГО ТА ГОСПОДАРСЬКОГО СТАНУ ЗЕМЕЛЬНОЇ ДІЛЯНКИ ДО НЬОГО НЕ ВНЕСЕНО.

За приписами ст. 203 Земельного кодексу УСРР при провадженні реєстрації всі землекористувачі і установи зобов 'язані пред 'явити всі наявні у них документи на землекористування, а також повідомити всі необхідні для реєстрації відомості. Невиконанні цих обов 'язків землекористувачі піддаються штрафу та сплаті тих витрат реєстраційного органу, що відбудуться внаслідок їх несправності.

З наведених норм вбачається, що право користування земельною ділянкою на підставі норм законодавства переходить до особи, якій передано розташовані на ділянці об`єкти нерухомого майна, і такі зміни підлягають реєстрації. Невиконання вимог щодо проведення поточної реєстрації є підставою застосування штрафу, проте не призводить до припинення прав на землю, оскільки це не передбачено законодавством.

За приписами ст. 20 Земельного кодексу УРСР в редакції від 08.07.1970 право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчувалося державними актами на право користування землею. Форма актів встановлюється Радою Міністрів СРС.

Згідно зі ст. 23 Земельного кодексу УРСР, в редакції від 18.12.1990, право володіння або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, районними, міськими Радами народних депутатів. При цьому в п. 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18.12.1990 встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані 'їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними в установленому порядку прав власності на землю або землекористування.

За приписами ч. 5 ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на дату його прийняття) визначено, що право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ч. З ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов язковоїреєстрації.

Відповідно до п. 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

У п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.»

Тобто судом першої інстанції було встановлено та зазначено в Рішенні від 25.04.2024 саме той факт що Позивач, відповідно до діючого законодавства, починаючи з 1934 року, повинен був внести зміни до Випису щодо зміни землекористувача, тобто здійснити реєстрацію прав на зазначену земельну ділянку відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, але до теперішнього часу такі зміни, або будь які дії щодо оформлення документів, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою не вчинено.

В той же час, суд першої інстанції посилається на ч. З ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якою передбачено що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01.01.2013, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Таким чином суд першої інстанції своїм Рішенням від 25.04.2024 фактично підтвердив, що до Позивача не можливо застосувати вимоги передбачені ч. З ст. З Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.п. 2, 10 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» так як останній не здійснив реєстрацію своїх прав на земельну ділянку відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, що є ще однією підставою для задоволення апеляційної скарги.

Тобто встановлені судом обставини не відповідають його висновкам про те, що відсутність реєстрації земельної ділянки за Позивачем не є підставою відсутності його права на неї…».

2.6.

В свою чергу Відповідач-2 13.04.2021 та 21.04.2021 нотаріально здійснив реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна 01, на підставі акта від 13.04.2021 та акта від 21.04.20221 приймання- передачі майна в статутний капітал, у зв`язку з чим до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесені відповідні записи про реєстрацію права власності за ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИИ», тобто до Відповідача-2 перейшло право власності на об`єкт незавершеного будівництва, яке було зареєстровано у визначеному законом порядку та в судовому порядку не скасоване.

Так, підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

Що також підтверджується правовою позицією Великої Палати Верховного Суду (постанова від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16): «Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення».

Отже, чинне як на момент придбання Відповідачем-2 нерухомого майна, так і на момент прийняття Дніпровською міською радою спірних рішень, земельне та цивільне законодавство імперативно передбачало перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не був, на той час, закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

На час придбання Відповідачем-2 нерухомого майна загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою були визначені статтею 141 ЗК України (у відповідній редакції).

Постановою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 по справі № 916/3030/22 зазначено:

Постійний землекористувач міг добровільно відмовитися від права користування земельною ділянкою за поданою ним заявою до власника земельної ділянки та прийнятим власником земельної ділянки на підставі цієї заяви рішенням про припинення права постійного користування земельною ділянкою (частини 3, 4 статті 142 ЗК України у відповідній редакції).

Отже, норми земельного законодавства не містили відповідних підстав та механізму переходу прав на земельну ділянку поза волевиявленням попереднього користувача земельної ділянки.

Однак на час прийняття Дніпровською міською радою спірних рішень редакцію статті 141 ЗК України було змінено і в пункті «е» цієї норми законодавець прямо передбачив відповідну підставу для припинення права користування земельною ділянкою у випадку набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 принципово вирішила прогалину в законодавчому регулюванні права на оформлення землекористування частиною земельної ділянки, яка знаходиться на праві постійного землекористування іншої особи та дійшла висновку про те, що оскільки перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.

Таким чином, у разі набуття особою права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, наданій іншій особі на праві постійного користування, право на оформлення на своє ім`я частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування нерухомості, виникає у власника нерухомості в силу закону.

Сам принцип єдності долі земельної ділянки та об`єкта нерухомості означає, що неможлива ситуація, при якій у двох осіб є однакові права на земельну ділянку. В момент, коли одна особа внаслідок придбання об`єкта нерухомості набуває права на землю, інша особа їх втрачає, і це відбувається в силу згаданого вище принципу єдності. Якщо як аргумент припустити, що існує необхідність в отриманні згоди у постійного землекористувача, логічним висновком з цього буде лише те, що права на земельну ділянку при відчуженні об`єктів нерухомості він не втратив, що не відповідає наведеним вище аргументам.

Натомість у спірних правовідносинах у силу принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені, користування земельною ділянкою під об`єктом нерухомості не може здійснювати ніхто, окрім власника нерухомості. Наслідком набуття іншою особою права власності на нерухоме майно є припинення користування попереднім землекористувачем відповідною частиною земельної ділянки під нерухомим майном.

Таке розуміння змісту правовідносин між власником нерухомості та попереднім землекористувачем підтвердив і законодавець, доповнивши згідно із Законом України від 05.11.2009 № 1702-VI статтю 141 ЗК України пунктом «е» та прямо передбачивши відповідну підставу для припинення права користування земельною ділянкою у випадку набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Натомість вилучення земельної ділянки залишилось окремою підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка передбачена в пункті «б» статті 141 ЗК України.

Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду по справі № 916/3030/22 зазначив, що використання алгоритму, за яким відсутність згоди постійного землекористувача виключає можливість оформлення власником нерухомості права на землю суперечить принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені, оскільки у такому випадку уповноважений орган (власник земельної ділянки) буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості без відмови постійного землекористувача від земельної ділянки.

З огляду на наведене колегія суддів відступила від наведених висновків Верховного Суду у справах № 925/568/18, № 924/482/21 про те, що за наявності правових підстав для припинення права постійного користування земельною ділянкою та за відсутності на це згоди землекористувача, припинення права постійного користування земельною ділянкою здійснюється в судовому порядку, а стаття 149 ЗК України до спірних правовідносин не застосовується.

У спірних правовідносинах положення частини 5 статті 116 та статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України (щодо переходу права на земельну ділянку, яка перебувала на праві постійного користування, у зв`язку з набуттям іншою особою права власності на нерухоме майно, розташоване на частині цієї земельної ділянки) необхідно застосовувати таким чином:

«У разі набуття права власності на нерухомість, яка розташована на частині земельної ділянки, наданій іншій особі на праві постійного користування, право на оформлення землекористування для обслуговування такої нерухомості виникає автоматично в силу принципу єдності долі нерухомості і земельної ділянки та не вимагає отримання згоди постійного землекористувача».

У цьому контексті Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду (справа №916/3030/22) також вважає за необхідне звернути увагу на процедуру оформлення права користування земельною ділянкою під нерухомим майном за власником нерухомості.

В свою чергу порядок надання земельних ділянок державної та комунальної власності в користування регулюється статтями 123, 124 ЗК України.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Рішення зазначених органів приймається на підставі проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі: (1) надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення; (2) формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання).

Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.

Положеннями частини 2 статті 79-1 ЗК України визначено, що формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок.

Відповідно до частини 5 статті 79-1 ЗК України формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проєктами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. У частині шостій вказаної статті визначено, що формування земельних ділянок шляхом поділу та об`єднання раніше сформованих земельних ділянок, які перебувають у власності або користуванні, без зміни їх цільового призначення здійснюються за технічною документацією із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок.

Відповідно до частини 1 статті 50 Закону України «Про землеустрій» проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) або зміни цільового призначення земельної ділянки.

Згідно із частиною 1 статті 56 Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок розробляється за рішенням власників земельних ділянок за згодою заставодержателів, користувачів земельних ділянок.

Отже, чинне земельне законодавство передбачає, що формування земельної ділянки шляхом поділу раніше сформованої земельної ділянки здійснюється за технічною документацією із землеустрою та виключно за згодою користувача земельної ділянки. Натомість у разі формування нової земельної ділянки за рішенням уповноваженого органу розробляється проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За результатом аналізу зазначених норм законодавства щодо формування земельних ділянок Верховний Суд у постанові від 15.06.2022 у справі № 924/482/21 у подібних правовідносинах дійшов висновку про те, що одночасно з наданням і оформленням земельної ділянки для обслуговування нерухомості власнику нерухомості, орган місцевого самоврядування зобов`язаний оформити і земельну ділянку постійного землекористувача, що потребує виготовлення і затвердження нової технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки.

Однак такий формальний підхід до вирішення саме даної категорії спорів фактично ставить можливість реалізації власником нерухомості набутого права на оформлення земельної ділянки під нерухомим майном в залежність від дотримання власником землі та/або землекористувачем процедурних питань щодо порядку формування земельних ділянок, та, як наслідок, фактично позбавляє його такого права.

Яке вже зазначалось вище, починаючи з 1934 року Позивачем не внесені відомості про зміну землекористувача оспорюваної земельної ділянки, не оформлено технічну документацію на земельну ділянку, не присвоєно їй кадастровий номер та не вчинено будь-яких інших дій у цьому контексті. Якщо керуватись підходом, визначеним Верховним Судом у справі № 924/482/21, тобто виключно поділом земельної ділянки, її необхідно сформувати, за більш ніж за 90 років користування Позивач жодних дій в цьому напрямку не здійснив.

Іншими словами, власник нерухомості буде позбавлений можливості оформити своє право на землю під нерухомістю до тих пір, поки не вирішить питання щодо поділу земельної ділянки відповідно до вимог закону - з одночасним формуванням іншої частини земельної ділянки, яка залишається у постійного землекористувача та за умови знову ж таки отримання згоди землекористувача на поділ земельної ділянки.

Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду по справі № 916/3030/22, так і у справі № 924/482/21 оформлення власником нерухомості прав на землю відбувалося шляхом виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, тобто мало місце формування нової земельної ділянки під нерухомістю (а не поділ існуючої земельної ділянки), що не суперечить наведеним вище положенням земельного законодавства щодо формування земельних ділянок. Використання такого порядку оформлення прав на земельну ділянку за власником нерухомості не порушує і прав постійного землекористувача, оскільки не позбавляє його можливості самостійно оформити право на належну йому частину земельної ділянки, яка залишається після вилучення її частин, необхідних для обслуговування об`єктів нерухомості.

За таких обставин висновок Верховного Суду у справі № 924/482/21 щодо необхідності одночасного оформлення земельних ділянок власника нерухомості та постійного землекористувача виключно шляхом виготовлення і затвердження технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, був уточнений постановою Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 23.11.2023 по справі № 916/3030/22, шляхом зазначення про те, що оформлення власником нерухомості прав на землю шляхом виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не суперечить положенням земельного законодавства і таке оформлення не має відбуватись виключно шляхом поділу земельної ділянки.

Таким чином, відповідно до вищезазначених позицій Верховного Суду надання до клопотання від 07.06.2021 вх. № 36/3408 нотаріально засвідченої письмової згоди Позивача як землекористувача (який фактично таким не являється що підтверджується матеріалами справи та вище викладеними обставинами) не є обов`язковою умовою та не суперечить положенням земельного законодавства.

Разом з тим посилання суду першої інстанції на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.04.2024 у справі № 922/2737/23 з огляду на відмінність предмета, підстав позову та фактично- доказової бази у цій справі, що не дає підстави вважати правовідносини у цій справі подібними з тими, що мають місце у даній справі; Верховного Суду в постанові від 12.12.2018 у справі № 372/5635/13-ц, оскільки обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у цій справі, не є подібними до обставин справи, яка розглядається.

2.7.

Невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи полягає і у наступному:

Посилання суду першої інстанції в Рішенні від 25.04.2024 про те що право постійного користування ДНУ земельною ділянкою у АДРЕСА_1 , також підтверджено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі № 39/341-07, що має преюдиційне значення згідно з ч. 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є безпідставне так як предмет спору відповідно до зазначеного Рішення не було визначити землекористувача зазначеної земельної ділянки, відповідно докази, які б підтверджували право ДНУ на землекористування не досліджувались, а відповідно до ч. 5 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України «Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені», а також згідно ч. 7 тієї ж статті, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Відповідач-2, Відповідача-3 та треті особи, у справі, що розглядається, не були учасниками спору у справі № 39/341-07, а отже обставини встановлені у даній справі можуть бути спростовані цими особами.

Так, долучені, Відповідачем-2, до матеріалів справи № 904/9212/21 докази підтверджують, що Дніпропетровський національний університет ім. О.Гончара не є правонаступником Інституту народної освіти, та який не перейменовувався в подальшому у Дніпропетровський національний університет, а у висновках суду у Рішенні по справі №39/341-07 зазначено що суд встановив про таке: «Згідно випису із актів земельної реєстрації на земельну ділянку за Інститутом Народної Освіти, який в подальшому було перейменовано у Дніпропетровський національний університет, зареєстровано земельну ділянку за адресою: м. Дніпропетровськ, просп. Карла Маркса, 18, розміром 1,4730 га.

Відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради № 1237/2 від 07.09.2006 року Відповідачі ТОВ проєктно-будівельна фірма «Домобуд» та ТОВ «Консоль ЛТД» та без проведення будь-якої реєстрації об`єкта будівництва, протягом останніх двох років намагаються здійснити самочинне будівництво об`єкта на території земельної ділянки в районі будинків 34-36 по просп. К. Маркса (за попередніми даними житловий комплекс), зокрема, в листі зазначено, що Відповідачем ТОВ Проєктно-будівельна фірма «Домобуд» виконувалися роботи з демонтажу існуючих споруд, які не належать цій організації».

Тобто суд першої інстанції не звернув увагу на той факт що в Рішенні від 14.08.2007 по справі № 39/341-07 було зазначено про перейменування Інститутом Народної Освіти у Дніпропетровський національний університет що не відповідає дійсності, а також той факт що відповідно до листа Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської міської ради № 1237/2 від 07.09.2006 встановлено про те, що Відповідачі по справі протягом останніх двох років намагалися здійснити самочинне будівництво об`єкта на території земельної ділянки в районі будинків 34-36 по просп. К. Маркса - тобто будівництво здійснювалось в районі будинків 34-36 (у зв`язку з тим що предмет спору був інший тому судом не досліджувались межі будівництва).

А також твердження суду, що на підставі Постанови РНК УСРР «Мережа й контингенти державних університетів УСРР» від 21.07.1933 основні та допоміжні будівлі по просп. Карла Маркса, 18 передані Дніпропетровському державному університету, що встановлено рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 та постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 30.01.2009 у справі № 39/341-07 і не спростовано при розгляді справи № 904/9212/21, не знаходять свого дійсного відображення у цих рішеннях.

Отже враховуючи вищенаведене, обставини встановлені Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2007 по справі №39/341-07 щодо прав позивача на спірну земельну ділянку спростовуються, а правова оцінка, надана судом у справі №39/341-07 факту наявності таких прав не підтверджується, але суд першої інстанції проігнорував вказані обставини, що є ще однією підставою для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином порушення компетенції з боку Дніпровської міської ради при винесенні рішення «Про надання ТОВ «БК ЯВОРНИЦЬКИИ» (), дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо «відведення земельної ділянки по просп. Дмитра Яворницького, 36 (Соборний район) по фактичному розміщенню об`єкта незавершеного будівництва та для будівництва багатоквартирного житлового будинку з приміщеннями громадського призначення» №462/9 від 28.07.2021 , відсутнє, а земельна ділянка з кадастровим №:03:325:0152 є комунальною власністю, а отже права ДНУ та держави при винесенні спірного рішення не порушено.

А також оспорювані рішення Дніпровської міської ради та оспорюваний Договір оренди та суборенди землі на земельну ділянку кадастровий номер :03:325:0152 не порушують прав Позивача та держави враховуючи й те, що дана земельна ділянка згідно проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відноситься до земель запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб) ст. 19 Земельного кодексу України…».

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, Центральний апеляційний господарський суд дійшов висновку залишити без задоволення апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс Яворницький» та Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 у справі № 904/9212/21, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 у справі № 904/9212/21, відповідно, залишити без змін.

Розподіл судових витрат:

У відповідності до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 28 182,00 грн покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс Яворницький».

Судові витрати за подання апеляційної скарги у сумі 31 587,00 грн покласти на Дніпровську міську раду.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Будівельний комплекс Яворницький» та Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 у справі № 904/9212/21 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.04.2024 у справі № 904/9212/21 залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покласти на скаржників.

Стягнути з Дніпровської міської ради (49000, м.Дніпро, пропект Дмитра Яворницького, 75 на користь Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара (49010, м.Дніпро, проспект Гагарина, 72) 8 558,67 грн судових витрат за подання касаційних скарг.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельний комплекс Яворницький"(49044, м.Дніпро, пропект Дмитра Яворницького, будинок 22, приміщення 640) на користь Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара ( 49010, м.Дніпро, проспект Гагарина, 72) 8 558,67 грн судових витрат за подання касаційних скарг.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АРТБУД-ПРОЕКТ» на користь Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара (49010, м.Дніпро, проспект Гагарина, 72) 8 558,67 грн судових витрат за подання касаційних скарг.

Видачу відповідних наказів доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку в строки передбачені ст. 288 ГПК України.

Повний текст постанови виготовлено 26.02.2025

Головуючий суддя М.О. Дармін

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя Т.А. Верхогляд