ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2025 р. Справа№ 910/6742/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ткаченка Б.О.

суддів: Гаврилюка О.М.

Корсака В.А.

за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Г.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 13.11.2025:

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2

на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025

у справі №910/6742/25 (суддя - Літвінова М.Є.)

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1

до ІНФОРМАЦІЯ_2

про визнання недійсним пункту державного контракту,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог

Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська бронетехніка" (далі також - позивач, ТОВ "Українська бронетехніка") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також - відповідач, ІНФОРМАЦІЯ_2, скаржник) про визнання недійсним підпункту 5 пункту 7.3. Державного контракту від 23.01.2023 №403/1/23/3.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 позовні вимоги ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено в повному обсязі. Визнано недійсним підпункт 5 пункту 7.3 Державного контракту № 403/1/23/3 від 23.01.2023, укладеного між ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2. Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422 грн 40 коп.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зважаючи на принцип jura novit curia ("суд знає закони"), який полягає в тому, що неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм, суд вважає, що при укладенні спірного пункту Контракту сторони внесли до пп. 5 п. 7.3 Контракту положення, які за змістом суперечать Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а саме погодили розмір процентів за користування коштами попередньої оплати, які не встановлюються ними, не залежать від їх волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Міністерство оборони України звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний код юридичної особи: НОМЕР_1, місцезнаходження: АДРЕСА_1) на користь ІНФОРМАЦІЯ_2 (ідентифікаційний код юридичної особи: НОМЕР_2, місцезнаходження: АДРЕСА_2) судові витрати.

Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення ухвалено з порушенням ст. 236 ГПК України, судом першої інстанції здійснено формальний підхід до розгляду справи, ухвалено рішення на підставі не повно і не всебічно з`ясованих обставин, не дослідження в судовому засіданні обставин на які посилався скаржник, без врахування обставин, які акцентовані та аргументовані скаржником; не наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Зокрема скаржника зазначає, що Господарським судом всупереч вимогам частини 1 статті 215 ЦК України не було визначено, які саме положення статті 203 ЦК України було порушено оспорюваним підпунктом 5 пункту 7.3. Контракту. Також скаржник зазначає, що оскільки ані Позивачем, ані Господарським судом міста Києва не обґрунтовано порушення його прав ІНФОРМАЦІЯ_2, то належним є висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Також скаржник свтреджує таке, що по-перше, що відповідно до частини 1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу (поставки), який містить обов`язок продавця щодо попередньої оплати, є різновидом комерційного кредиту, що передбачений статтею 1057 ЦК України. У даному випадку покупець здійснює кредитування продавця, а попередня оплата фактично є сумою кредиту (позики) (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 910/14180/18 від 03 грудня 2021 року). Разом з тим, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 зазначено, що виходячи із системного аналізу вимог чинного законодавства аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар, який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані.

По-друге, згідно з частиною 3 статті 693 ЦК України на суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Тому, як вважає скаржник, належним є висновок, що залежно від умов договору між сторонами проценти за користування коштами попередньої оплати можуть нараховуватися як із моменту прострочення виконання зобов`язання, так і з моменту одержання продавцем таких коштів. Тобто диспозиції обох речень частини 3 статті 693 ЦК України пов`язують можливість стягнення процентів із самим фактом надання грошових коштів продавцеві, оскільки такий підхід відповідає правовій природі процентів (комерційний кредит). Так, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною 3 статті 693 ЦК України, не можуть бути ототожнені з неустойкою та передбаченими частиною 2 статті 625 ЦК України процентами (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2347/22 від 29 травня 2024 року).

По-третє, уклавши державний контракт, сторони самостійно визначили зобов`язання, умови поставки, вартість продукції, суму контракту. Підписавши контракт, сторони погодили всі істотні умови контракту та самі визначили і погодили взаємні зобов`язання. Положення державного контракту, а саме підпункт 5 пункту 7.3, надали позивачу можливість правомірно користуватися коштами попередньої оплати. Однак порушення позивачем умов контракту щодо строків поставки товарів поклали на останнього обов`язок сплатити проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару.

Скаржник також наголошує, що правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати. Так, сторони контракту самостійно визначали спосіб обчислення процентів за користування грошовими коштами у вигляді процентів річних, а саме подвійної облікової ставки Національного банку України, що повністю узгоджується із вимогами законодавства, а також актуальною судовою практикою.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

21.10.2025 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Узагальнені доводи відзиву зводятьсядо того, що Включення ІНФОРМАЦІЯ_2 в Державний контракт, користуючись своїм переважним впливом умов, які передбачають надмірну відповідальність в своїй сукупності, порушує загальні засади цивільного законодавства, а саме - передбачені п.6 ч.1 ст.3 ЦКУ (засади справедливості, добросовісності та розумності), та порушує баланс інтересів сторін.

05.11.2025 через відділ документального забезпечення суду від позивача надійшли додаткові письмові пояснення, до яких останнім долучено до матеріалів справи копію Ухвали про закриття касаційного провадження в аналогічній справі №910/15843/24 та врахувати викладені в даній Ухвалі висновки при розгляді справи №910/6742/25;

12.11.2025 через відділ документального забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання про розгляд даної справи у закритому провадженні, яке задоволено судом протокольною ухвалою від 13.11.2025.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Сітайло Л.Г., Корсака В.А.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/6742/25, відкладено вирішення питань пов`язаних з рухом апеляційної скарги.

29.09.2025 справа надійшла на адресу Північного апеляційного господарського суду.

Однак, у зв`язку з перебуванням судді Сітайло Л.Г., яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відпустці, здійснити процесуальні дії у визначеному складі суду неможливо.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями 07.10.2025, для розгляду апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді: Корсак В.А., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 прийнято справу №910/6742/25 за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Ткаченко Б.О., суддів: Корсак В.А., Гаврилюк О.М. Задоволено клопотання та поновлено Міністерству оборони України пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25. Розгляд апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 призначено на 13.11.2025.

Позиції учасників справи, явка представників сторін у судове засідання

Представники учасників апеляційного провадження з`явилися у судове засідання 13.11.2025 та надали свої пояснення по суті апеляційної скарги.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 23.01.2023 між ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі також - замовник) і ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також - виконавець) уклали Державний контракт на поставку (закупівлю) товарів оборонного призначення № 403/1/23/3, за умовами якого виконавець зобов`язується поставити Замовнику з дотриманням вимог законодавства України, умов і вимог цього Контракту товари оборонного призначення (далі - Товар), найменування, технічні характеристики, кількість, вартість (ціна) та строки поставки яких зазначені у цьому Контракті та в Специфікації товарів оборонного призначення (Додаток 1 до Контракту) (далі - Специфікація), для подальшого використання ІНФОРМАЦІЯ_3, а Замовник зобов?язується прийняти Товар через Вантажоодержувача, який визначається не пізніше ніж за 5 (п?ять) календарних днів до дати поставки окремою письмовою вказівкою Замовника (лист), та оплатити Товар в строки і на умовах, визначених цим Контрактом.

Сторони визнають та підтверджують, що оскільки строк цього Контракту більший за один бюджетний період, обсяг поставки Товару на кожний наступний бюджетний період уточняється в Специфікації шляхом укладання додаткової угоди до цього Контракту у встановленому законодавством та цим Контрактом порядку.

У розділі 7 "Відповідальність сторін" Контракту сторони узгодили види порушень та санкції.

Відповідно до пункту 7.3 Контракту види порушень та санкції за них є такими:

1) У разі порушення строків поставки товару з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1% вартості товару, з якого допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості;

2) У разі відмови від поставки товару виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника штраф у розмірі 7% від вартості (ціни) непоставленого (недопоставленого) товару;

3) За порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товару стягується штраф у розмірі 20% вартості неякісних (некомплектних) товарів;

4) У разі порушення виконавцем строків усунення несправностей (дефектів) або не здійснення гарантійної заміни відповідно до вимог пункту 5.3 Контракту з виконавця стягується пеня у розмірі 0,1% від вартості (ціни) товару, що вийшли з ладу за кожний день прострочення;

5) У разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України (для - НБУ), від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 3.3 Контракту;

6) У разі неповернення виконавцем замовнику різниці коштів у строк, визначений пунктом 2.10 Контракту, з урахуванням індексу інфляції, що були отримані в якості попередньої оплати, виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми неповернутих коштів за кожний день прострочення;

7) сторони домовилися, що погоджений розмір збитків, а також неустойки, який підлягає відшкодуванню замовником за несвоєчасність грошових розрахунків, крім випадків передбачених пунктом 7.9, 7.13 Контракту, не можуть бути більшим за суму заборгованості, скоригованої на офіційний індекс інфляції за відповідний період (за час прострочення). Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини шостої статті 231 Господарського кодексу України (далі - ГК України) сторони встановили інший розмір процентів для замовника - 0 (нуль) процентів.

Відповідно до п. 11.1 Договору, Контракт набирає чинності з дати підписання його Сторонами і скріплення їхніх підписів відбитками печаток Сторін (за наявності) та діє до 31 грудня 2023 року, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за цим Контрактом.

Специфікацією сторонами погоджено товари оборонного призначення, їх кількість, ціну та строки поставки.

На переконання ІНФОРМАЦІЯ_1 наявні підстави для визнання підпункту 5 пункту 7.3 Контракту недійсним.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач вказав, що

- наведені у пункті 7.3 Контракту кількість та розмір штрафних санкцій для виконавця перевищують всі розумні розміри;

- штрафні санкції, наведені у Контракті, є санкціями, які дублюють одна одну, тобто існує подвійна відповідальність за одне й те саме порушення, а саме пеня в розмірі 0,1% від вартості товару в разі порушення строку поставки та проценти за користування коштами попередньої оплати в розмірі подвійної облікової ставки НБУ в разі порушення строку поставки;

- незважаючи на те, що в Контракті назви відповідальності носять формально різні назви - пеня (підпункт 1 пункту 7.3 Контракту) та проценти за користування коштами (підпункт 5 пункту 7.3 Контракту), однак за юридичною природою це однакові види відповідальності та виникають вони внаслідок одного й того ж самого порушення - прострочення постачання товару.

Відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив.

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

В силу ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписи ч. 2 та 3 ст. 6 та ст. 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору як одна з принципових засад цивільного законодавства є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Суд звертає увагу, що сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини, виходячи з правової природи останніх. Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України.

Відповідно, сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 ЦК України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. А тому реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 217 ЦК України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У силу приписів статті 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії.

Для вирішення цього спору вагомим і ключовим є з`ясування питання наявності/відсутності у Контракті умов, які б свідчили про подвійну відповідальність за одне й те саме порушення та відповідність підпункту 5 пункту 7.3 Контракту принципу справедливості та розумності.

На дане, як вважає колегія суддів, слушно зауважив суд першої інстанції таке.

При вирішенні відповідних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо.

Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього ж Кодексу.

Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У той же час тлумачення не може створювати нові умови договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.

Отже, тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень.

Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц зазначив, що у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

Також Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі № 753/11000/14-ц вказав, що якщо такі правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

Так, у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 352/1950/15-ц зазначено, що договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Тлумачення правочину - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину чи договору (двостороннього або багатостороннього правочину), з тексту якого неможливо встановити справжню волю сторони (сторін). Потреба в тлумаченні виникає в разі різного розуміння змісту правочину його сторонами, зокрема при невизначеності і незрозумілості буквального значення слів, понять і термінів. Згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2022 року у справі № 944/3046/20 зроблено висновок, що "у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення "contra proferentem".

Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені" (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін" (under the diminant sinfluence of the party).

Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Тобто contra proferentem має застосовуватися у разі, якщо є два різні тлумачення умови (чи умов) договору, а не дві відмінні редакції певної умови (умов) договору, з врахуванням того, що: contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність; contra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань); contra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою; у разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013 та постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19 неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Водноочас за своєю правовою природою проценти є винагородою (платою) за користування грошовими коштами.

За ч. ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Так, висновки Верховного Суду щодо правової природи неустойки та щодо відмінностей між такими видами неустойки (формами відповідальності), як штраф та пеня, викладені, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 червня 2020 року у справі № 922/3578/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 922/4400/17, від 31 липня 2019 року у справі № 910/3692/18, від 18 січня 2024 року у справі № 916/410/23.

Згідно з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 922/4400/17, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку.

Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим, пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності як штраф, що має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання (постанови Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 910/3692/18, від 18 січня 2024 року у справі № 916/410/23.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила про те, що за змістом положень параграфу 2 глави 49 Цивільного кодексу України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

У свою чергу, у постанові від 05.06.2020 у справі № 922/3578/18 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду щодо способу обчислення процентів зазначив таке: "Згідно з визначенням поняття неустойки, що передбачено статтею 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення, є пеня. Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами пункту 5.3 укладеного між сторонами у справі договору поставки, нараховуються за кожен день прострочення, підпадають під визначення пені. З огляду на зазначене, колегія суддів вважає правильними висновки апеляційного суду про те, що визначені сторонами у пункті 5.3 Договору проценти, з урахуванням положень статті 549 ЦК України, є пенею, а також, щодо можливості застосування правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду України від 01.07.2014 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі 3-37гс13.

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зазначає, що системний аналіз частини другої статті 536, частини другої статті 625 та статті 627 ЦК України дозволяє дійти висновку, що законодавцем не обмежено право сторін визначити у договорі розмір процентів за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Однак, диспозитивний характер цих норм у цілому обмежується положенням частини другої статті 625 ЦК України, яка зазначає про стягнення трьох процентів річних, що має наслідком визначення таких процентів саме у річних, а не будь-яким іншим способом обчислення процентів за умовами договору.

Отже, законодавцем передбачено, що договором може бути встановлено інший розмір процентів річних, а не інший спосіб їх обчислення (зокрема, в розмірі певного проценту за кожний день прострочення). З огляду на таке, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду не вбачає правових підстав для відступу від правової позиції Верховного Суду України у постанові від 01.07.2014 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13".

У той же час, як зазначено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 910/14180/18, з огляду на різну правову природу проценти, передбачені частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, не можуть бути ототожнені з неустойкою. Крім того, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду вважає, що правова природа передбаченої договором плати за користування чужими грошовими коштами не залежить від встановленого сторонами у договорі способу обчислення такої плати. Передбачене статтею 536, частиною третьою статті 693, частиною першою статті 1048, частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України право сторін на встановлення плати за користування грошовими коштами (попередньою оплатою, позикою) з урахуванням положень статті 6 та частини першої статті 627 Цивільного кодексу України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів і порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати.

Водночас Верховний Суд звертав увагу, що після пред`явлення покупцем продавцю такої вимоги (про повернення суми попередньої оплати відповідно до частини другої статті 693 Цивільного кодексу України) за умови непоставки продавцем покупцю товару та неповернення суми попередньої оплати у продавця виникає грошове зобов`язання з повернення суми попередньої оплати, а користування продавцем цими коштами буде неправомірним. У такому випадку покупець втрачає право на нарахування продавцю на суму цих коштів процентів, передбачених частиною третьою статті 693 Цивільного кодексу України, та разом з цим набуває право на нарахування та стягнення з продавця процентів, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, що нараховуються внаслідок прострочення боржником (у даному випадку - продавцем) грошового зобов`язання (з повернення попередньої оплати) та які є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання на відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима.

У постанові зазначено, що наведені висновки узгоджуються та відповідають висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16, а також у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.

Поряд з цим, як вказано у вищезазначеній постанові від 03.12.2021, виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них.

Як вже зазначалось, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), а отже, і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Добросовісність у правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальноприйнятих уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21.

Врахування сторонами Контракту зазначених загальних засад цивільного законодавства знайшло своє відображення в п. 11.5 Державного контракту, згідно якого усі правовідносини, що виникають з Контракту або пов`язані із ним, у тому числі пов`язані із дійсністю, укладанням, виконанням, зміною та припиненням Контракту, тлумаченням його умов, визначенням наслідків недійсності або порушення Контракту регулюються цим Контрактом, а правовідносини, що прямо не врегульовані ним - відповідними нормами чинного законодавства України, а також звичаями ділового обороту, які застосовуються до таких правовідносин на підставі принципів добросовісності, розумності та справедливості.

В межах наведеного колегія суддів акцентує, що за п. 13.9 Контракту сторони підтверджують, що назви (заголовки) розділів Контракту використовуються для зручності й посилань і не можуть беззастережно використовуватися для визначення змісту Контракту (істотних умов Контракту) або змісту його розділів.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 08 лютого 2017 року у справі № 910/29752/15, які знайшли своє відображення і у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 904/3315/18 (пункт 112 постанови), для договірної практики та практики правозастосування сама лише назва тієї чи іншої санкції, вжита в тексті договору, практичного значення не має. У такому випадку слід виходити з мети встановлення у законі відповідальності за порушення зобов`язання у вигляді штрафної санкції забезпечення належного виконання зобов`язання (аналогічні висновки знайшли своє відображення у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 січня 2025 року в cправі № 916/828/24).

Так, судова колегія враховує, що договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань регулює Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".

У силу приписів статті 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, подвійна облікова ставка НБУ прив`язана законодавцем саме до розміру пені, обмежуючи розмір останньої, який сторони узгоджують у договорах.

Водночас встановлення облікової ставки НБУ є прерогативою саме Національного банку України та лежить поза волею сторін Контракту, при цьому при підписанні та виконанні Контракту його сторонам не може бути відома облікова ставка НБУ, оскільки остання є змінюваною та не залежить від волі сторін договору, а визначається економічною ситуацією у країні та встановлюється національним банком як регулятором.

За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV "Про Національний банк України" (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV).

Пунктом 1 частини першої статті 15 цього Закону передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема, про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку.

Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями.

Положеннями ст. 1 Закону № 679-XIV визначено, що облікова ставка Національного банку України - один із монетарних інструментів, за допомогою якого Національний банк України встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів.

Пунктами 9-12 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ 21.04.2016 № 277 (у редакції постанови Правління Національного банку України 26.08.2021 № 90) встановлено, що облікова (ключова) ставка Національного банку (далі - облікова ставка) застосовується в значенні, визначеному Законом України "Про Національний банк України" та є основним інструментом грошово-кредитної політики, за допомогою якого Національний банк досягає її цілей. Облікова ставка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці. Облікова ставка встановлюється на основі підготовлених Національним банком комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку на черговому або позачерговому засіданні з питань монетарної політики після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Національний банк оприлюднює розмір облікової ставки на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку.

А отже, облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням Правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України- гривні.

Так, за час дії договору облікова ставка НБУ неодноразово змінювалась, зокрема, наступним чином за моменту укладення договору становила 25% річних, з 28.07.2023 по 14.09.2023 - 22%, з 15.09.2023 по 26.10.2023 - 20% річних, з 27.10.2023 по 14.12.2023 - 16%, з 15.12.2023 по дату закінчення строку дії договору 15%.

Таким чином, встановлення в Контракті процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі подвійної облікової ставки НБУ не може вважатись способом, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для сторін Контракту, і з такими висновками місцевого господарського суду погоджується й колегія суддів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 вказала на існування двох значень терміна "користування чужими коштами". Перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Велика Палата дійшла висновку, що наслідком неправомірного користування чужими грошовими коштами, тобто прострочення виконання грошового зобов`язання (як договірного, так і позадоговірного), є нарахування процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правомірне ж користування чужими грошовими коштами може передбачати сплату процентів, розмір яких визначений договором або законом (зокрема ст. 536, 693, ст. 1048 ЦК України - у правовідносинах, що виникають з договору).

З огляду на зазначене ключовим у застосуванні наведених вище норм є визначення моменту, з якого особа користується чужими грошовими коштами неправомірно, тобто настає прострочення виконання грошового зобов`язання. До цього моменту можливе нарахування процентів як плати, зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, після цього моменту нараховуються проценти річні відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідно до оскаржуваного пункту Контракту в разі порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару, за умови здійснення замовником попередньої оплати, виконавець зобов`язаний сплатити на користь замовника проценти за користування коштами попередньої оплати (в частині вартості простроченого товару) у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від дня порушення строку поставки товару до дня виконання виконавцем обов`язку щодо поставки товару, визначеного згідно з абзацом першим пункту 7.3 Контракту.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що сплата процентів за користування коштами попередньої оплати "прив`язана" сторонами Контракту до порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки, а отже, відповідно до вищевказаної позиції Великої Палати Верховного Суду користування коштами у такому випадку не може вважатись правомірним, а відтак, відповідальність за неправомірне користування чужими грошовими коштами має встановлюватись відповідно до ст. 625 ЦК України в розмірі 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

А тому, з урахуванням визначених в ст. 6 ЦК України правил про те, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це (ч. 3 ст. 693, ст. 536 ЦК України щодо встановлення конкретного розміру процентів за користування чужими грошовими коштами), а обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту та із суті відносин між сторонами (враховуючи умову пп. 5 п. 7.3 Контракту щодо порушення виконавцем зобов`язань щодо строків поставки товару), беручи до уваги, що сторонами в Державному контакті не встановлено конкретного розміру процентів (тоді як облікова ставка є змінюваною та не встановлюється сторонами Контакту), на переконання суду апеляційної інстанції вмотивованими є висновки місцевого господарського суду про те, що оскаржуваний пункт Контракту суперечить вимогам законодавства, зокрема зважаючи на погодження сторонами розміру процентів за користування коштами попередньої оплати, які не встановлюються ними, не залежать від їх волі, що є підставою для визнання відповідного положення Контракту недійсним, як наслідок і про задоволення позовних вимог позивача.

У свою чергу, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта щодо повного узгодження оскаржуваного положення Контракту з вимогами законодавства.

Окремо колегія суддів вказує, що інші доводи апелянта, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті до уваги апеляційним господарським судом однак вони не спростовують вищенаведені висновки про наявність підстав для відмови у задоволенні апеляційної скарги.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Ч. 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд визнає, що доводи скаржника викладені в апеляційній скаргзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, оскаржуване рішення ухвалено з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, а також з дотриманням норм процесуального та матеріального права, у зв`язку з чим, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25, за наведених скаржником доводів та в межах апеляційної скарги.

Оскільки ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 постановлено зупинити дію рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 до закінчення його перегляду в апеляційному порядку, а тому дія відповідного рішення підлягає поновленню.

Розподіл судових витрат

Судовий збір розподіляється відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 на рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.08.2025 у справі №910/6742/25 - залишити без змін.

3. Судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за ІНФОРМАЦІЯ_2.

4. Матеріали справи №910/6742/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено та підписано 19.01.2026.

Головуючий суддя Б.О. Ткаченко

Судді О.М. Гаврилюк

В.А. Корсак