ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 Справа № 917/1335/25

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження справу

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком", вул.Решетилівська, 15 А, м.Полтава, Полтавська область, 36014

до відповідачів:

Полтавського державного медичного університету, вул.Шевченка, 23, м.Полтава, Полтавська область, 36011

Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, вул. Небесної Сотні, 1/23, м. Полтава, 36014

про :

1) визнання права використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014;

2) визнання незаконними дій Відповідача 2 щодо вимог про припинення дії договору оренди №65/14-н від 01.08.2014,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.

Представники сторін: відповідно протоколу судового засідання,

установив:

1.Короткий зміст позовних вимог та заперечень.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мінеком" просить суд про визнання права використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014 та визнання незаконними дій Відповідача 2 - Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях - щодо вимог про припинення дії договору оренди №65/14-н від 01.08.2014.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення його законного права використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014, оскільки відповідачі його не визнають та чинять перешкоди позивачеві у користуванні орендованим майном.

Правовими підставами позову вказано ст. 1, 16, 526, 614, 629 Цивільного кодексу України.

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази в копіях (арк.с. 7-102): договір оренди № 65/14-н від 01.08.2014 з додатками, лист відділення фонду держмайна від 18.02.2025 № 11-133-00626 та відповідь, лист №6 від 18.02.2025, лист № 7 від 18.02.2025, лист №8 від 19.02.2025, лист фонду ДМ №16-133-00489 від 06.02.2025, лист фонду ДМ №11-133-00654 від 19.02.2025 та відповідь на нього №10 від 26.02.2025, лист ПДМУ від 12.09.2024 №12/29/2265, лист ПДМУ від 27.09.2024 №01-01/2447, лист від 09.10.2024 №36, лист ПДМУ від 18.10.2024 №01-01/2662, лист від 24.10.2024 №14, лист №15 від 25.10.2024, лист №16 від 25.10.2024, лист ПДМУ від 04.11.2024 №01-01/2780, лист "Полтаватеплоенерго" від 18.11.2024 №03.-07/5517 з додатками, лист від 19.11.2024 №22, лист від 19.11.2024 №23, лист відділення фонду держмайна №11-121-04965а від 29.11.2024, лист ліцею №10 від 16.12.2024 №02-19/452 та відповідь на нього, лист департаменту освіти Полтавської МР від 07.10.2025 №01-09-01.2-08/64 та відповідь на нього, лист ПБМФК Полтавської обласної ради від 13.02.2025 №05-23/17.

Відповідач 1 - Полтавський державний медичний університет - надав суду 25.07.2025 за вх № 9833 (арк.с. 124-134) відзив на позовну заяву, за мотивами якого позов не визнає.

В обґрунтування заперечень останній покликається на те, що :

- на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 31.08.2018 №1580 змінено найменування Вищого державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія" на Українська медична стоматологічна академія. Наказом Міністерства охорони здоров`я України №164 від 02.02.2021 року утворено Полтавський державний медичний університет. Відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №335 від 24.02.2021 року реорганізовано Українську медичну стоматологічну академію шляхом приєднання до Полтавського державного медичного університету;

- у 2023 році для забезпечення опалення об`єктів ПДМУ шляхом процедури публічної закупівлі через систему Prozoro було укладено 16.08.2023 року між ПДМУ та ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" договір №194 на відпуск теплової енергії у вигляді гарячої води, 01.09.2023 року між ПДМУ та ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" укладено договір приєднання до теплових мереж №01-09-23/2 (ПДМУ приєднано ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" до теплових мереж котельні псц вул. М. Дмитрієва, 7-в). ТОВ "МІНЕКОМ" не приймало участі у відкритих торгах у 2023 році, 2024 році та 2025 році;

- визнання за позивачем права використовувати об`єкт оренди в рамках укладеного Договору оренди недоцільно, оскільки позивачем не надаються послуги, які не можуть бути забезпечені безпосередньо ПДМУ для забезпечення чи обслуговування своєї діяльності;

- неприйняття позивачем пропозиції відповідача 2 про укладення договору про припинення дії Договору оренди №65/14-н від 01.08.2014 за згодою сторін може призвести до безпідставного позбавлення ПДМУ прав щодо розпорядження та користування майном, що знаходиться на його балансі.

Правовими підставами заперечень вказано ст. 80 Закону України "Про освіту", ст. 1, 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав наступні докази в копіях (арк.с. 127-134): витяг з ЄДР, довіреність, лист ПДМУ № 01-01/2447 від 27.09.2024, листи ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" № 03.2.07/5776 від 11.12.2024, 29-17/479 від 10.02.2025).

Відповідач 2 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях надав суду 21.07.2025 за вх № 9633 (арк.с. 112-123) відзив на позовну заяву, за мотивами якого позов не визнає.

В обґрунтування заперечень останній покликається на те, що позовна заява не містить доказів порушення, невизнання або оспорювання ним прав та/або законних інтересів позивача, а обраний позивачем спосіб захисту та відновлення порушеного, на думку позивача, його права та/або інтересу у спірних правовідносинах не є ефективним.

Правовим підставами заперечень вказано ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, ст.188 Господарського кодексу України, ст. 24 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

В додатки до відзиву додано в копіях (арк.с. 116-121): довіреність, витяг з ЄДР, накази РВ ФДМУ по Полтавській та Сумській областях № 80 від 25.09.2023 та № 59 від 08.04.2024.

Інші заяви по суті справи до суду не надходили.

2.Процесуальні питання, вирішені судом.

04.07.2025 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком" до відповідачів Полтавського державного медичного університету та Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях про визнання права використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014 та визнання незаконними дій Відповідача 2 щодо вимог про припинення дії договору оренди №65/14-н від 01.08.2014.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.07.2025 справу № 917/1335/25 розподілено судді Ківшик О.В.

Суд ухвалою від 09.07.2025 постановив прийняти позовну заяву до розгляду і відкрити провадження у справі, розглядати справу у порядку загального позовного провадження, призначити підготовче засідання у справі на 05.08.2025 року на 09:00 год, встановити сторонам строки для подання заяв по суті спору.

У зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. у відпустці засідання суду 05.08.2025 не відбулося.

Суд ухвалою від 03.09.2025 постановив продовжити строк підготовчого провадження на 30 днів та призначити дату підготовчого засідання на 23.09.2025 на 10:30.

У судовому засіданні 23.09.2025 року суд оголосив протокольну ухвалу про перерву в підготовчому засіданні до 09.10.2025 до 09:00 год.

Позивач надав суду 07.10.2025 за вх № 12809 заяву в порядку ч. 3 ст. 46 ГПК України, відповідно до якої викладає предмет позову в іншій редакції та просить суд :

- визнати право використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014;

- зобов`язати Відповідача 2 усунути перешкоди щодо використання позивачем об`єкта оренди (забезпечити безперешкодний доступ до об`єкта оренди, проїзд та установку обладнання).

У судовому засіданні 09.10.2025 суд протокольною ухвалою прийняв означену заяву позивача як заяву про часткову зміну предмету позову, відхилив усне клопотання представника відповідача 2 про долучення доказів та оголосив перерву у підготовчому судовому засіданні до 21.10.2025 до 09:30.

Відповідач 2 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях після судового засідання 09.10.2025 надав суду за вх № 9633 (арк.с. 165) заяву про закриття провадження у справі. В обґрунтування заяви відповідач 2 вказує, що позовна вимога про визнання права використання об`єкту оренди не пред`явлена до жодного з відповідачів та за суттю є вимогою про встановлення факту, а тому не підлягає розгляду у господарських судах.

Відповідач 1 - Полтавський державний медичний університет - після судового засідання 09.10.2025 надав суду за вх № 12956 (арк.с. 168-182) клопотання про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів.

У судовому засіданні 20.11.2025 суд протокольною ухвалою клопотання Відповідача 1 задовольнив частково, відмовив у задоволенні клопотання Відповідача 2 про закриття провадження у справі, з огляду на вчинення усіх необхідних процесуальних дій у даній справі для виконання завдань підготовчого провадження, встановлених частиною 1 статті 177 ГПК та закінчення встановленого строку підготовчого провадження суд оголосив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі 917/1335/25, призначив дату судового засідання для проголошення рішення на 02.12.2025 на 11:00.

При вирішенні клопотання Відповідача 1 про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 169 ГПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 80 ГПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У ч. 8 ст. 80 ГПК України визначено, що докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (ст. 118 ГПК України).

Оскільки додані до клопотання Відповідача 1 акти про виконання умов договору датовані 21.11.2023, 24.05.2024, 27.11.2024, 04.02.2025, 27.06.2025, реєстри отриманих тендерних пропозицій датований 27.07.2023, 10.01.2024 та 17.01.2025, звіти про результати проведення процедури закупівлі сформовані 16.08.2023, 23.01.2024 та 31.01.2025, вказані докази були наявні у розпорядженні Відповідача 1 на час подання відзиву на позов,

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ч. 1 ст. 119 ГПК України).

Клопотання не містить жодного обґрунтування неможливості подання заяви разом з відзивом, відзив, в свою чергу, не містить відомостей щодо доказу, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Клопотання про поновлення строку на подання доказів не заявлено.

За викладеного, суд не вбачає підстав поважності причин своєчасного неподання означеної заяви як доказу у справі, тому у задоволенні клопотання в частині долучення вказаних вище документів відмовляє.

При цьому суд зазначає, що за приписами ч. 3 ст. 13 та ст. 14 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При наданні заперечень проти позову у цій справі Відповідач 1 не визначив необхідною для обґрунтування заперечення проти позовних вимог інформацію щодо наведених у вказаних документах обставин.

Оскільки Акт огляду об`єкта оренди від 26.09.2025 (арк.с. 175 на звороті) датований пізніше, ніж поданий відзив, суд виходить з наявності об`єктивних причин неможливості своєчасного його подання та залучає його як доказ у справі.

При вирішенні заяви Відповідача 2 про закриття провадження у справі суд виходив з наступного.

Ст. 4 ГПК України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Пункт 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України визначає, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Отже, Відповідач помилково ототожнює спір про встановлення юридичного факту зі спором про визнання речового права на майно (права оренди), що є предметом частини позовних вимог у цій справі та належить до юрисдикції господарських судів, що підтверджується сталою судовою практикою.

У судовому засіданні 20.11.2025 розгляд справи по суті розпочато, після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення: 02.12.2025 об 11:00.

Під час розгляду справи по суті представники сторін підтримали правові позиції, викладені у заявах по суті спору: представник позивача на позовних вимогах наполягав, представники відповідачів проти позову заперечували, суд дослідив всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

Судове засідання, призначене на 02.12.2025 року, не відбулося в зв`язку з перебуванням судді Ківшик О.В. на лікарняному.

Суд ухвалою від 09.12.2025 постановив призначити дату судового засідання для проголошення рішення на 18.12.2025 на 11:00.

У судовому засіданні 18.12.2025 суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення згідно з ч. 6 ст. 233, ст. 240 ГПК України.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд встановив наступне.

З огляду на природу та характер правовідносин, зміст заявлених вимог та доводів сторін, предметом доказування у даній справі є питання встановлення наявності чи відсутності права позивача на оренду майна за умовами укладеного Договору, факту порушення прав позивача, які б підлягали судовому захисту в обраний позивачем спосіб, в тому числі встановлення факту протиправності дій відповідачів щодо вчиненні перешкод позивачеві у користуванні орендованим майном, ефективність обраного способу захисту порушеного права (права, яке не визнається) та осіб, які порушили (не визнають) право позивача, і, як наслідок цього - наявності або відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

01.08.2014 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській області (Орендодавець, Відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мінеком" (Орендар, Позивач) укладено Договір оренди №65/14-Н нерухомого майна, що належить до державної власності (а.с. 16-19, надалі Договір).

При цьому сторони узгодили, зокрема, таке:

- Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне володіння державне майно частину нежитлового приміщення ангару №1, реєстровий номер (за даними Єдиного реєстру об`єктів державної власності) 02010824.1.НЧИЮЦЛ4118 (Об`єкт оренди) (п. 1.1. Договору);

- Об`єкт оренди знаходиться за адресою : вул. Шевченка, 23, м. Полтава (п. 1.2 Договору);

- загальна площа Об`єкту оренди складає 98.9 кв.м. (п. 1.43 Договору);

- Об`єкт оренди знаходиться на балансі Вищого Державного навчального закладу України "Українська медична стоматологічна академія", (Балансоутримувач) (п 1.5 Договору);

- майно передається в оренду з метою іншого використання державного майна (розміщення обладнання котельної) (п. 1.6 Договору);

- Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців та діє з 01.08.2014 по 30.08.2017 включно (п. 8.1 Договору);

- у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором з врахуванням змін в законодавстві. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною Договору (п. 8.5 Договору).

01.08.2014 між сторонами за погодженням балансоутримувача об`єкт оренди передано Орендарю, про що складено акт приймання-передачі в оренду нерухомого майна, що належить до державної власності (арк.с. 18 на звороті).

В подальшому між сторонами було укладено ряд Додаткових угод до Договору та підписано відповідні зміни о акту приймання-передачі в оренду нерухомого майна :

1. Додаткова угода № 1 від 23.11.2016 та зміни № 1 (арк.с. 26 27),

2. Додаткова угода № 2 від 10.07.2017, п. 5 якої сторони узгодили продовжити дію договору оренди на 2 роки 11 місяців п. п. 8.1. договору викласти в новій редакції : Строк дії Договору 2 роки 11 місяців, до 30.05.2020 включно (арк.с. 30),

3. Додаткова угода № 3 від 09.08.2019 (арк.с. 31),

4. 01.06.2020 між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській і Сумській областях (Орендодавець, Відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Мінеком" (Орендар, Позивач) укладено Договір про внесення змін № 4 до Договору оренди №65/14-Н нерухомого майна, що належить до державної власності (а.с. 20-23, надалі Договір про внесення змін №4), відповідно до якого сторони домовились викласти Договір оренди від 01.08.2014 №65/14-н в новій редакції.

При цьому сторони узгодили, зокрема, таке:

- Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно частину нежитлового приміщення ангару №1 площею 238,9 кв.м. (реєстровий номер - 02010824.1.НЧИЮЦЛ4118 (Майно), розміщене за адресою : вул. Шевченка, 23, м. Полтава, що перебуває на балансі Української медичної стоматологічної академії (, Балансутримувач), вартість якого визначена згідно з висновком про вартість майна станом на 31 січня 2020 року становить за незалежною оцінкою 920 500,00 грн (п. 1.1 Договору про внесення змін №4);

- майно передається в оренду з метою іншого використання майна (розміщення обладнання котельної) (п. 1.2 Договору);

- строк дії Договору 12 місяців. Договір діє по 30.05.2021 (п. 10.1 Договору);

- у разі якщо уповноважений орган управління Майном не попередив Орендаря про намір використовувати Майно для власних потреб за три місяці о закінчення строку цього Договору, Орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за цим Договором, має право продовжити його на новий строк відповідно до вимог цього Договору. У разі відсутності заяви однієї із Сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця Договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором з врахуванням змін в законодавстві. Зазначені дії оформлюються додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною Договору (п. 10.4 Договору).

01.06.2020 між сторонами за погодженням балансоутримувача об`єкт оренди складено зміни №2 до Акту приймання-передачі орендованого Майна до договору оренди від 01 серпня 2014 року №65/14-н (арк.с. 23), у п. 2 його сторони домовилися, що згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України умови Договору про внесення змін №4 застосовуються з 31.05.2020,

5. Додаткова угода№5 від 07.07.2021 про внесення змін до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 01.08.2024 № 65/14-н шляхом викладення його у новій редакції (арк.с. 33-47), відповідно до якої сторони домовились продовжити термін дії договору оренди за результатами аукціону шляхом внесенням змін до Договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності, від 01.08.2014 №65/14-н та викласти його у новій редакції.

При цьому сторони узгодили, зокрема, таке:

- балансоутримувач Полтавський державний медичний університет (), (п. 3.3 змінюваних умов договору);

- об`єкт оренди - нерухоме майно частина нежитлового приміщення ангару №1 площею 231,5 кв.м., розташоване за адресою : вул. Шевченка, 23, м. Полтава (п. 4.1 змінюваних умов договору);

- майно може бути використане Орендарем з метою надання послуг, які не можуть бути забезпечені безпосередньо балансоутримувачем, пов`язаних із забезпеченням чи обслуговуванням діяльності балансоутримувача, його працівників та відвідувачів, а саме розміщення котельні для обігріву навчального закладу) (п. 7.1 змінюваних умов договору);

- цей Договір продовжено на 5 років та діє до 30.05.2026 року (п. 12.1 змінюваних умов договору).

Як стверджує у позовній заяві Позивач, з початку дії Договору до серпня 2023 року він відповідно до укладених договорів із Університетом поставляв теплову енергію, з серпня 2023 після укладення договору на поставку теплової енергії ПДМУ та ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" балансоутримувач систематично чинить перешкоди орендарю, які не дозволяють використовувати майно згідно договору: відмовляється укласти договір поставки теплової енергії з позивачем, встановлює обмеження руху транспорту для поставки сировини, блокує проїзд до орендованого майна для забезпечення безперебійного функціонування котельні, відмовляє у наданні дозволу для доставки та встановлення генератора.

Відповідач 2 - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Полтавській і Сумській областях (Орендодавець) звернулося до Позивача листом № 11-133-00626 від 18.02.2025 (арк.с. 48-50) з проектом договору про припинення договору оренди від 01.08.2014 №65/14-н.

У п. 1 Договору про припинення вказано, що Сторони дійшли згоди припинити означений договір.

Листом №9 від 26.02.2025 Позивач повідомив орендодавця та балансоутримувача, що вважає лист № 11-133-00626 від 18.02.2025 таким, що суперечить вимогам ст. 526, 614, 645 Цивільного кодексу України та п. 12.8 Договору, та не підлягає виконанню (арк.с. 51).

Матеріали справи не містять доказів підписання Договору про припинення договору оренди від 01.08.2014 №65/14-н та відповідного акту приймання-передачі майна, наявність таких обставин сторони заперечують.

Вважаючи свої права порушеними, Позивач звернувся до Господарського суду Полтавської області з цим позовом (в редакції заяви від 07.10.2025 за вх № 12809) із вимогами про визнання права використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014 та зобов`язати Відповідача 2 усунути перешкоди щодо використання позивачем об`єкта оренди (забезпечити безперешкодний доступ до об`єкта оренди, проїзд та установку обладнання).

4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Правочин за приписами ст. 204 Цивільного кодексу України є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом положень статті 1, частини другої статті 9, частини другої статті 759, частини третьої статті 760 Цивільного кодексу України, та частини другої статті 4, частини шостої статті 283 Господарського кодексу України (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин), Цивільним кодексом України встановлені загальні положення про найм (оренду), а особливості регулювання майнових правовідносини, які виникають між суб`єктами господарювання і пов`язані з укладенням, виконанням та припиненням договорів оренди, передбачені Господарським кодексом України. Отже, якщо останній не містить таких особливостей, то застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

При цьому співвідношення між нормами Цивільного кодексу України і законів, які регулюють особливості найму (оренди) окремих видів майна, полягає в тому, що норми цих законів тією чи іншою мірою встановлюють правовий механізм реалізації відповідної норми Цивільного кодексу України або передбачають додаткові умови її реалізації, або виключають застосування норм Цивільного кодексу України, якщо це прямо передбачено ними чи випливає з їхнього змісту (Рішення Конституційного Суду України від 10.12.2009 у справі № 1-46/2009).

Суд встановив, що об`єктом оренди є майно, яке належить до державної власності та обліковується на балансі Полтавського державного медичного університету, тому на спірні правовідносини поширюються також положення Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Відповідно до ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Матеріали справи не містять, а сторони не посилаються на зміну, припинення чи розірвання Договору.

Як встановив суд, на час виникнення спірних правовідносин строк дії Договору визначався п. 12.1 Змінюваних умов договору, був продовжений сторонами на 5 років до 30.05.2026, отже є діючим до вказаної дати.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права та примусове виконання обов`язку в натурі (ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 1, ч. 2 ст. 5 ГПК України).

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018р. у справі № 925/1265/16).

Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018р. у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019р. у справі № 569/17272/15-ц.

Установлені законом матеріально-правові способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 8, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях також виходить з того, що принцип верховенства права розкривається і в таких його складових, як ефективність мети і засобів правового регулювання, розумність та логічність закону (Рішення Конституційного Суду України від 8 грудня 2011 р. № 16- рп/2011).

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom), заява № 22414/93, ЄСПЛ виснував, що зазначена норма Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Отже, ефективний засіб правового захисту в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення саме порушеного права особи, яка звернулася за судовим захистом. Натомість застосування судом неефективного способу захисту створює лише видимість захисту права особи, в той час як насправді таке право залишається незахищеним, що не відповідає статті 13 Конвенції.

Оскільки Відповідач 1 не визнає право Позивача на оренду майна за вказаним Договором, позовна вимога про визнання наявним права оренди знімає правову невизначеність у спірних правовідносинах та є ефективним способом захисту права, яке не визнається.

За ст. 396 Цивільного кодексу України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Засадами захисту права власності відповідно до ст. 386 ЦК України глави 29 цього Кодексу є забезпечення державою рівного захисту прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Право користування майном, яке належить орендареві, захищається законом на рівні з правами власника.

Частиною першою статті 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Захист права власності це сукупність передбачених законом цивільно-правових засобів, які, по-перше, гарантують нормальне господарське використання майна (тобто вони забезпечують захист відносин власності в їх непорушеному стані), по-друге застосовуються для поновлення порушених правовідносин власності, для усунення перешкод, що заважають їх нормальному функціонуванню, для відшкодування збитків, які заподіяні власнику.

Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Титульне володіння - це володіння річчю, засноване на будь-якому праві (правовій підставі, або титулі), що випливає з відповідного юридичного факту.

З урахуванням наведених положень законодавства, власник та орендар майна (титульний володілець) мають право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає їм користуватися майном, тобто може звертатися до суду з позовом, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає Позивачеві у здійсненні його законного права користування річчю.

У розумінні норм статті 391 Цивільного кодексу України право власності може бути порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.

Негаторний позов подається у випадках, коли власник або титульний володілець (в тому числі орендар) має своє майно у володінні, але дії інших осіб перешкоджають йому вільно його використовувати або розпоряджатися ним. Характерною ознакою негаторного позову є його спрямованість на захист права від порушень, не пов`язаних з позбавленням володіння майном, а саме у разі протиправного вчинення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження та користування належним йому майном.

Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.

Отже, в аспекті захисту прав орендаря предмет негаторного позову становить вимога володіючого майном орендаря до інших осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися цим майном тим чи іншим способом.

При цьому для задоволення вимог орендаря достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні орендарем своїх правомочностей.

З огляду на викладене умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач щодо усунення порушень права власника (володільця), між позивачем та відповідачем не повинно бути договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин належним є захист прав власника зобов`язально-правовими засобами (подібні висновки наведено в постановах Верховного Суду від 30.07.2019 у справі №926/3881/17, від 03.03.2020 у справі №916/1657/18, від 15.11.2022 у справі №914/917/21).

У частині 3 статті 2 ГПК однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частина 1 статті 14 ГПК передбачає обов`язок господарського суду при здійсненні правосуддя керуватися принципом диспозитивності, суть якого полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

За змістом частини 1 статті 73, частин 1, 3 статті 74 ГПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 76 ГПК).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Принцип змагальності (статті 13 ГПК) і принцип рівності сторін (статті 7 ГПК), що пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають «справедливого балансу» між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (стаття 86 ГПК).

У справі, що розглядається, при вирішенні питання щодо наявності/відсутності порушеного права позивача на спірне майно, яке підлягає захисту в обраний ним спосіб в частині вимог щодо зобов`язання Відповідача 1 усунути перешкоди у користуванні орендованим майном в порушення наведених вище норм Позивачем не доведено як існування факту перешкод у користуванні орендованим майном, так і створення перешкод у здійсненні такого користування саме Відповідачем 1, та, відповідно, й протиправності дій чи бездіяльності останнього.

Право на звернення до господарського суду відповідно до ч. 1 ст. 4 ГПК України в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Визначення відповідача (відповідачів), предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідача (відповідачів) й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (п. 41), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (п. 38), від 13.03.2019 у справі № 757/39920/15-ц (п. 31), від 27.03.2019 у справі № 520/17304/15-ц (п. 63), від 01.04.2020 у справі № 520/13067/17 (п.71)).

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу (ч. 4 ст. 45 ГПК України).

Отже, неналежними сторонами в господарському процесі будуть ті особи, які не є суб`єктами права вимоги чи несення обов`язку. Неналежним відповідачем є та особа, що не повинна відповідати по пред`явленому до неї в суді позову.

З підстав позову та встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини виникли між Позивачем та Відповідачем 1 - Полтавським державним медичним університетом (балансоутримувачем), який не визнає право Позивача на оренду майна за Договором оренди та, на думку Позивача, чинить Позивачеві перешкоди у користуванні орендованим майном, що є предметом спору у даній справі.

Оскільки матеріалами справи не доведено порушення/невизнання Відповідачем 2 - Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях прав Позивача, останній не є суб`єктом спірних матеріальних правовідносин та є неналежним відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у позові.

Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи.

Допустимих доказів в спростування зазначеного матеріали справи не містять.

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів суд дійшов висновку про те, що :

- пред`явлені до Відповідача -1 позовні вимоги щодо визнання права використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно договору №65/14-н від 01.08.2014 підтверджені документально та нормами матеріального права, Відповідачем-1 не спростовані, а тому підлягають задоволенню;

- пред`явлені до Відповідача -1 позовні вимоги щодо зобов`язання усунути перешкоди щодо використання Позивачем об`єкта оренди (забезпечити безперешкодний доступ до об`єкта оренди, проїзд та установку обладнання) є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають;

- в частині позовних вимог до Відповідача-2 суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки Позивачем не доведено порушення чи невизнання права саме Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях, тому у позові до Відповідача-2 слід відмовити.

Стосовно розподілу судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, у спорах, що виникають при укладенні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні з позовом до суду згідно платіжних інструкцій № 0.0..1 від 15.04.2024 та № 0.0..1 від 15.04.2025 Позивач сплатив судовий збір у загальному розмірі 6 056,00 грн (арк.с. 1023). Зарахування судового збору у розмірі 6 056,00 грн до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідними довідками (арк.с. 104, 105).

Виходячи з результатів вирішення цього спору сплачений Позивачем судовий збір покладається на Відповідача 1 в розмірі 1 514,00 грн, решта витрат по сплаті судового збору покладаються на Позивача.

Керуючись статтями 126, 129, 232-233, 237, 238, 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком" до Полтавського державного медичного університету задовольнити частково.

2. Визнати у Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком" (вул.Решетилівська, 15 А, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код юридичної особи 37958906) право використовувати об`єкт оренди за адресою: м. Полтава, вул. Шевченка, 23 згідно Договору №65/14-н від 01.08.2014.

3. Стягнути з Полтавського державного медичного університету (вул.Шевченка, 23, м.Полтава, Полтавська область, 36011, ідентифікаційний код юридичної особи 43937407) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком" (вул.Решетилівська, 15 А, м.Полтава, Полтавська область, 36014, ідентифікаційний код юридичної особи 37958906) 1 514,00 грн витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ із набранням рішенням законної сили.

4. В решті позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком" до Полтавського державного медичного університету відмовити.

5. У позові Товариства з обмеженою відповідальністю "Мінеком" до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Полтавській та Сумській областях відмовити повністю.

6. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Повний текст рішення підписано 13.01.2026 (в перший робочий день після виходу судді з лікарняного).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України). Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України). Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя О.В.Ківшик