ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2025 року м.Дніпро Справа № 908/111/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідач)

суддів: Паруснікова Ю.Б., Іванова О.Г.,

секретар судового засідання: Абадей М.О.

представники стрін:

прокурор Біленко О.А.;

інші представники сторін у судове засідання не з`явились

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Запорізької області від 08.05.2024 року у справі №908/111/24 (суддя Дроздова С.С.)

за позовом: Виконувач обов`язків керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області (вул. Залізнична, 17, м. Запоріжжя, 69002) в інтересах держави в особі Східного офісу Держаудитслужби (вул. Володимира Антоновича, 22, корп. 2, м. Дніпро, Дніпропетровська область, ідентифікаційний номер юридичної особи 40477689) в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області (вул. Перемоги, 129, м. Запоріжжя, 69005)

до відповідача-1: Веселівської селищної ради Запорізької області (вул. Центральна, 136, смт. Веселе, Мелітопольський район Запорізька область, 72202, адреса для листування: вул. Козача, буд 35, м. Запоріжжя, 69095, ідентифікаційний номер юридичної особи 25677264)

до відповідача-2: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 )

про визнання недійсним договір та стягнення 349 152,64 грн,-

ВCТАНОВИВ:

Виконувач обов`язків керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області звернувся до суду з позовною заявою в інтересах держави в особі Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області про:

- визнання недійсним договору постачання від 16.08.2018 року № 1 про закупівлю труб поліетиленових для подачі холодної води, укладеного між Веселівською селищною радою Запорізької області та Фізичною особою підприємцем Калиниченком Віктором Дмитровичем;

- стягнення з ОСОБА_1 на користь Веселівської селищної ради Запорізької області 349 152,64 грн, а з Веселівської селищної ради Запорізької області одержані нею за рішенням суду 349 152,64 грн стягнути в дохід держави в особі Східного офісу Держаудитслужби.

В обгрунтування позову зазначав, що ФОП Калиниченком В.Д. порушено законодавство про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного Веселівською селищною радою тендера.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 08.05.2025 року у цій справі позовні вимоги виконувача обов`язків керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Східного офісу Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області до Веселівської селищної ради Запорізької області та ОСОБА_1 задоволено; визнано недійсним договір постачання від 16.08.2018 року № 1 про закупівлю труб поліетиленових для подачі холодної води, укладений між Веселівською селищною радою Запорізької області та Фізичною особою - підприємцем Калиниченком Віктором Дмитровичем; стягнуто з ОСОБА_1 на користь Веселівської селищної ради Запорізької області 349 152,64 грн, а з Веселівської селищної ради Запорізької області одержані нею за рішенням суду 349 152,64 грн стягнуто в дохід держави в особі Східного офісу Держаудитслужби.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що Фізична особа-підприємець Калиниченко В.Д., маючи намір щодо отримання незаконного права на укладення договору з метою одержання прибутку, порушуючи інтереси держави та суспільства, а також інших учасників ринкових відносин, усвідомлюючи протиправність таких дій, їх суперечність інтересам держави і суспільства, прагнучи та свідомо допускаючи настання протиправних наслідків, взяв участь у проведенні конкурентної процедури закупівлі, знівелювавши змагальність у ній, внаслідок чого отримав бюджетні кошти в сумі 349 152 грн 64 коп.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ОСОБА_1 звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою.

Просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує наступне:

Спірні правовідносини не мають жодного відношення до територіальної юрисдикції Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області, яка визначена відповідно до вимог Закону України "Про прокуратуру", відповідно до якого організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що територіальну юрисдикцію Мелітопольської окружної прокуратури наказом Генерального прокурора України чи керівника Запорізької обласної прокуратури поширено за межі Мелітопольського району Запорізької області. Вказані обставини не відображені в рішенні та не обґрунтовано підстави звернення з цим позовом саме Мелітопольської окружної прокуратури поза межами її територіальної юрисдикції, визначеної наказом Генерального прокурора України від 17.02.2021 року № 39.

Подання позовної заяви у цій справі Мелітопольською окружною прокуратурою поза межами визначеної її територіальної юрисдикції може свідчити про порушення прокурором вимог ГПК України щодо наявності у нього права підписувати таку позовну заяву.

Також скаржник звертає увагу, що в порушення принципу господарського судочинства, пояснення по справі від відповідачів відсутні.

При цьому, Веселівська селищна військова адміністрація Мелітопольського району Запорізької області не є належною стороною у справі, оскільки Веселівська селищна рада Запорізької області є іншою юридичною особою.

На переконання скаржника прокурор, звертаючись з позовом у цій справі про визнання недійсним договору та посилаючись на приписи ч. 3 ст. 228 ЦК України, жодними доводами та аргументами не довів наявності у сторін (сторони) умислу в настанні протиправних наслідків, як необхідної передумови для застосування цього правового механізму захисту порушеного права.

Окрім того, при кваліфікації правочину за ст.228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок (щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо) сторонами правочину або однією зі сторін і вина повинна бути встановлена лише вироком суду, постановленим у кримінальній справі, що відповідає частині першій статті 62 Конституції України.

Разом з тим, доказів притягнення учасників правочину до кримінальної відповідальності прокурором не надано.

Апелянт наголошує, що лише сам факт вчинення вказаними особами порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій під час участі у спірній закупівлі, встановлений рішенням АМКУ, не може бути підставою для визнання оспорюваних правочинів недійсними як таких, що вчинені з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства (ч. 3 ст. 228 ЦК України).

Скаржник вважає, що прокурором не підтверджено недодержання вимог щодо відповідності оспорюваного правочину інтересам держави і суспільства, оскільки наведені прокурором обставини щодо притягнення ФОП Калиниченко В.Д. до відповідальності за порушення законодавства про захист економічної конкуренції не можуть свідчити про невідповідність оспорюваного правочину інтересам держави та не впливають на його дійсність.

Наведені висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.05.2018 року у справі № 922/3393/17 та у постанові від 10.06.2021 року у справі № 910/10055/20.

Крім того, скаржник просить застосувати строки позовної давності до позовних вимог.

Запорізька обласна прокуратура згідно відзиву на апеляційну скаргу просить залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. В обґрунтування зазначає, що Мелітопольський район (з адміністративним центром у місті Мелітополь) утворено у складі територій, зокрема, Веселівської сілької територіальної громади, яка є органом місцевого самоврядування, а відтак, доводи апелянта щодо відсутності у Мелітопольської окружної прокуратури територіальної юрисдикції щодо захисту державних інтересів за вказаною закупівле є необґрунтованими.

Прокуратура наголошує, що Східний офіс Держаудитслужби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області наділений повноваженнями щодо здійснення заходів державного фінансового контролю з метою ефективного, законного, результативного використання державних фінансових ресурсів, досягнення економії бюджетних коштів, у тому числі у сфері здійснення публічних закупівель на території Запорізької області.

Також прокуратура звертає увагу, що у зв`язку з введенням воєнного стану на території України Указом Президента України від 05.07.2023 року "Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Запорізькій області" утворена Веселівська селищна військова адміністрація Мелітопольського району Запорізької області. Розпорядженням Президента України від 05.07.2023 року № 124/2023-рп Куртьєва Сергія Анатолійовича призначено начальником Веселівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області.

Вважає, що узгоджені дії учасників закупівлі та відсутність реальної конкуренції, що встановлено у антимонопольній справі та з якими погодився сам апелянт, унеможливили прозору та відкриту процедуру торгів ID: UA-2018-07-11-000429-a, чим порушили інтереси держави та суспільства, з огляду на що встановлене в установленому порядку порушення законодавства про захист економічної конкуренції є підставою для визнання відповідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України недійсним договору постачання від 16.08.2018 року № 1, укладеного з переможцем закупівлі Калиниченком В.Д.

Вважає, що апелянт безпідставно зводить суть спірних правовідносин до порушення ним разом з ФОП Харчук В.Е. лише антиконкурентних узгоджених дій, за які ними понесено відповідальність у вигляді штрафу.

Прокуратура наголошує, що прокурор звернувся з відповідним позовом не для того, щоб повторно стягнути з відповідача-2 штраф за ці дії, а поновити порушені цими протиправними діями державні інтереси у сфері публічних закупівель.

З урахуванням карантинних обмежень та військового стану, передбачений ст.257 ЦК України трирічний строк позовної давності у спірних правовідносинах не сплив.

Відповідач-2 згідно додаткових пояснень вказує, що правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема, обов`язки для її адресата, а тому наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.

Законність і правильність обчислення розміру визначення збитків, зазначених у цій частині, може бути предметом перевірки у судовому порядку за позовом органу фінансового контролю до винних осіб, а не у справі за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Однак, оскарження у судовому порядку індивідуально-правового акта, яким у цьому випадку є вимога Держаудитслужби, є гарантованим правом підконтрольного органу в розрізі завдань та принципів адміністративного судочинства.

Вимога містить застереження, що її невиконання є підставою для звернення до суду в інтересах держави, що лише підкреслює її обов`язковий характер.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2024 року для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя доповідач: Верхогляд Т.А., судді: Іванов О.Г., Парусніков Ю.Б.

У судовому засіданні 01.12.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів доходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

11.07.2018 року Веселівською селищною радою в електронній системі закупівель опубліковано оголошення про проведення відкритих торгів щодо закупівлі труб поліетиленових для подачі холодної води за державні кошти (ідентифікатор публічної закупівлі UА-2018-07-11-000429-а), доступне за посиланням: https//prozorro.gov.ua/tender/UА-2018-07-11-000429-b.

Очікувана вартість предмета закупівлі становила 357 181 грн 00 коп.

Тендерні пропозиції з метою участі у відкритих торгах подано трьома суб`єктами господарювання: ТОВ ПГ "ТерПолімерГаз" (остаточна пропозиція 353 908,99 грн), ФОП Харчук В.Е. (остаточна пропозиція 350 000 грн), ФОП Калиниченко В.Д. (остаточна пропозиція 349 152, 64 грн), що підтверджується формою реєстру отриманих тендерних пропозицій.

Упродовж аукціону розмір пропозицій ФОН Калиниченко В.Д., ТОВ ПГ "ТерПолімерГаз" не змінювався.

Розмір тендерної пропозиції ФОП Харчук В.Е. з початку аукціону знизив на 2 % (з 357 181 грн до 350 000 грн).

Враховуючи викладене, Фізичну особу-підприємця Калиниченко В.Д., пропозиція, якого була найбільш економічно вигідною, визнано переможцем, що підтверджується протоколом № 3 засідання тендерного комітету Веселівської селищної ради від 31.07.2018 року.

У зв`язку з викладеним, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір.

16.08.2018 року між Веселівською селищною радою та Фізичною особою-підприємцем Калиниченко Віктором Дмитровичем укладено договір постачання від № 1 про закупівлю груб поліетиленових для подачі холодної води за державні кошти.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що його ціна складає 349 152 грн 64 коп.

Факт оплати за договором за рахунок бюджетних коштів підтверджується розрахунковим документом № 701 від 16.08.2018 року на 349 152 грн 64 коп.

Отже, договір постачання від 16.08.2018 № 1 про закупівлю труб поліетиленових для подачі холодної води с фактично виконаним та оплаченим за рахунок бюджетних коштів.

У подальшому, рішенням адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.09.2019 року № 54/10-р/к у справі № 54/8-19 (далі-рішення) визнано дії Фізичної особи-підприємця Калиниченко В.Д. та Фізичної особи-підприємця Харчук В.Е. під час підготовки та участі у конкурсних торгах на закупівлю "Труби поліетиленові для подачі холодної води", проведеної Веселівською селищною радою Запорізької області (ідентифікатор в системі: UA-2018-07-11-000429-а), порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, передбаченим пунктом першим статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", визначеним пунктом 4 частини другої статті 6 цього Закону, у вигляді антиконкурентних узгоджених дій суб`єктів господарювання, які стосуються спотворення результатів торгів.

Рішення (за винятком конфіденційних даних та інформації з обмеженим доступом) оприлюднене на офіційному веб-сайті Південно-східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та доступне за посиланням: https//sotheastmty.аmсu.gon.uа/storage/арр/uрlоаds/рublіс/605/9с5/3dа/605/9с5/3d0/6059с53d03e7f309739553.рdf.

Відповідно до пункту 46 рішення антиконкурентні узгоджені дії під час підготовки та участі у вказаних торгах підтверджуються таким: спільною підготовкою документів; використання Учасниками у господарській діяльності однієї електронної адреси; використання одного комп`ютера (ІР - адреса 213.1 1 1.194.227); існування господарських відносин; поведінка Учасників, па аукціоні, яка не може вказувати на змагання між ними.

З огляду па вищезазначене адміністративна колегія Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України у своєму рішенні від 17.09.2019 року № 54/10-р/к у справі № 54/8-19 дійшла висновку, що ФОП Калиниченко В.Д. та ФОП Харчук В.Е. під час підготовки документації на Торгах діяли не самостійно, а узгоджували свої дії та не змагалися між собою, що є обов`язковою умовою участі у конкурентних процедурах закупівель та за Законом України "Про публічні закупівлі".

Узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ФОП Калиниченко В.Д. та ФОП Харчук В.Е. тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, отже, спотворили результати проведення Замовником Торгів, порушивши право Замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили аитиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України "Про захист економічної конкуренції".

Враховуючи вищевикладене, така поведінка ФОП Калиниченка В.Д. та ФОП Харчука В.Е. становить порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до пункту 1 статті 50, пункту 4 частини другої статті 6 Закону України "Про захист економічної конкуренції".

Також, вказаним рішенням адміністративної комісії на ФОП Калиниченка В.Д. та ФОП Харчука В.Е. накладено штрафи за виявлені порушення у сумі по 52 000 грн 00 коп. на кожного.

За інформацією Південно-Східного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України в дохід державного бюджету України ФОП Калиниченком В.Д. та ФОП Харчуком В.Е. сплачено штрафи за порушення законодавства про захист економічної конкуренції у розмірі 52 000 грн 00 коп. кожним, що підтверджується листами вказаних суб`єктів господарювання та квитанціями про сплату штрафів № 1742-5049-7404-1266 від 09.10.2019 року та № 1742-4129-9143-2985 від 09.10.2019 року.

Вказане рішення контролюючого органу у судовому порядку не оскаржувалось.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Щодо представництва прокурором інтересів держави у суді.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Під час здійснення представництва інтересів держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом звертатися до суду з позовом (заявою, поданням).

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття "інтерес держави".

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відтак, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Прокурор зазначає, що у даному випадку було порушено інтереси держави у бюджетній сфері, адже вчинення Фізичною особою-підприємцем Калиниченком В.Д. порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати тендера, призвело до постачання товару за рахунок бюджетних коштів за відсутності конкуренції, наслідком чого стало нівелювання мети публічної закупівлі - отримання послуги з максимальною економією та ефективністю, із залученням мінімального обсягу бюджетних коштів для цього; органи, уповноважені державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, будучи поінформованими про існування такого порушення, не здійснюють захисту інтересів держави.

Закон України "Про публічні закупівлі" установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.

Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Так, відповідно до п. п. 1,2 ч. 1 ст. 5 цього Закону закупівлі здійснюються за принципами добросовісної конкуренції серед учасників і максимальної економії, ефективності та пропорційності.

Проте, порушення учасниками закупівель вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції", спрямованого на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин, нівелює можливість втілення вказаних принципів бюджетної системи України та публічних закупівель, призводить до неефективного та неекономного використання бюджетних коштів для придбання товарів, робіт і послуг.

Суперечності, які виникають у бюджетних правовідносинах, зачіпають як інтереси держави, так і суспільні інтереси, тож порушення інтересів держави у цій сфері є порушенням загальнодержавних інтересів, що у відповідності до ст. 131-1 Конституції України покладає на прокурора обов`язок представництва в суді.

Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) договору, на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідає.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 02.11.2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес".

Слід зазначити, що у судовому процесі держава бере участь як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто, під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач і визначив стороною у справі певний орган (така позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 20.08.2020 року у справі №913/152/19, від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц, від 27.02.2019 року у справі №761/3884/18).

Як зазначав Прокурор, він звернувся до господарського суду в інтересах Східного офісу Держаудитслужби з огляду на таке.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про публічні закупівлі" регулювання та державний контроль у сфері закупівель здійснюють, в тому числі центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю (Державна аудиторська служба України).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" головними завданнями органу державного фінансового контролю серед іншого є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, ефективним використанням коштів і майна у бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі. Державний фінансовий контроль забезпечується органом державного фінансового контролю через проведення державного фінансового аудиту, перевірки державних закупівель та інспектування.

За змістом пунктів 1,7, 8, 10 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" органу державного фінансового контролю надається право: перевіряти в ході державного фінансового контролю грошові та бухгалтерські документи, звіти, кошториси й інші документи, що підтверджують надходження і витрачання коштів та матеріальних цінностей, документи щодо проведення процедур державних закупівель, пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; порушувати перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених із порушенням законодавства, звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів тощо.

Згідно з Положенням про Державну аудиторську службу України, яке затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 року № 43, Державна аудиторська служба є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Відповідно до пп. 3, 9 п. 4 вказаного Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань реалізує державний фінансовий контроль через здійснення державного фінансового аудиту; перевірки закупівель; інспектування (ревізії); моніторингу закупівель, вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Державна аудиторська служба України, як орган, який здійснює фінансовий контроль, під час моніторингу публічних закупівель має право, при виявлені випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.

Постановою Кабінету Міністрів України № 266 від 06.04.2016 року "Про утворення міжрегіональних територіальних органів Державної аудиторської служби" затверджено перелік міжрегіональних територіальних органів Держаудитслужби України. Відповідно до п. 1 вказаної постанови міжрегіональні територіальні органи Держаудитслужби за переліком згідно з додатком 1 утворюються як юридичні особи публічного права.

Відповідно до п. 1 Положення у складі Східного офісу утворені як структурні підрозділи управління в Донецькій, Запорізькій та Кіровоградській областях. Ці управління здійснюють свої повноваження на території адміністративно-територіальної одиниці за їх місцезнаходженням відповідно.

Таким чином, органом, уповноваженим державою на виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах, є Східний офіс Держаудитслужби України в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області.

Мелітопольською окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" 29.11.2023 року па адресу Східного офісу Держаудитслужби та Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області скеровано лист № 55-3559ВИХ-23 щодо вжиття, протягом розумного строку, заходів до звернення до суду із відповідним позовом.

Східним офісом Держаудитслужби листом від 27.12.2023 року № 040431-17/8067-2023 повідомлено, що правові підстави для звернення до суду з даним позовом відсутні.

У свою чергу, листом Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області від 14.12.2023 року № 040831-17/4076-2023 повідомлено прокурора, що підстави для звернення до суду з позовом про визнання недійсним спірного договору відсутні.

Як вбачається з цього листа, Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області не вживало та не планує вживати жодних заходів із захисту порушених інтересів держави за фактами, викладеними у листі Мелітопольської окружної прокуратури.

Так, у п. 58 постанови Верховного Суду від 18.06.2021 року у справі № 927/491/19 вказано, що з листа Держаудитслужби дійсно випливає, що цей орган навіть після отримання інформації від прокурора про можливі порушення законодавства про публічні закупівлі не планував проводити перевірку і не збирався звертатися до суду, що дійсно може бути кваліфіковано як бездіяльність органу.

З підстав викладеного, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість звернення Прокурора у даній справі з позовом в інтересах держави в особі Східного офісу Державної аудиторської служби в особі Управління Східного офісу Держаудитслужби в Запорізькій області та наявність підстав для представництва інтересів.

Щодо доводів апелянта про відсутність у Мелітопольської окружної прокуратури територіальної юрисдикції щодо захисту державних інтересів за вказаною закупівлею.

Наказом Генерального прокурора від 17.02.2021 року № 39 територіальною юрисдикцією Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області є Мелітопольський район.

Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17.07.2020 року № 807, яка набрала чинності у липні 2020 року, в Запорізькій області створено 5 районів: Бердянський, Василівський, Запорізький, Пологівський, Мелітопольський. Мелітопольський район (з адміністративним центром у місті Мелітополь) утворено у складі територій Мелітопольської міської, Веселівської, Кирилівської, Мирненської, Нововасилівської, Приазовської, Якимівської селищних, Костянтинівської, Новенської, Новобогданівської, Новоуспенівської, Олександрівської, Плодородненської, Семенівської, Терпіннівської, Чкаловської сільських територіальних громад, які є органами місцевого самоврядування.

За змістом спірних правовідносин прокурором оспорюються результати публічної закупівлі UA-2018-07-11-000429-a, проведеної Веселівською селищною радою.

Отже, доводи апеляційної скарги щодо відсутності у Мелітопольської окружної прокуратури територіальної юрисдикції щодо захисту державних інтересів за вказаною закупівлею є необгрунтованими.

Щодо розгляду справи по суті слід зазначити наступне:

Правовідносини, що склались між відповідачами в ході виконання спірного договору містять ознаки договору поставки, за яким, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 712 ЦК України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За положеннями ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За ч. 3 ст. 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Норма аналогічного змісту містилась у ч. 1 ст. 208 ГК України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин сторін.

Зі змісту ст. 228 ЦК України вбачається, що в ній законодавець передбачив дві окремі обставини, з якими закон пов`язує нікчемність або недійсність правочину, - порушення публічного порядку та невідповідність інтересам держави та суспільства.

У першому випадку правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, а тому визнання його недійсним судом не вимагається. При цьому ст. 228 ЦК України не встановлює наслідків такої недійсності правочину.

У п. 68 постанови від 04.06.2019 року у справі № 916/3156/17 Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21.11.2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.

Натомість, у випадку невідповідності правочину інтересам держави та суспільства, він за частиною 3 указаної статті може бути визнаний судом недійсним, що вказує на його оспорюваний характер. Ця ж правова норма передбачає й наслідки такої недійсності правочину.

За змістом ч. 3 ст. 228 ЦК України стягнення в дохід держави одержаного чи належного за зобов`язанням здійснюється лише в тих випадках, коли завідомо суперечний інтересам держави і суспільства договір був повністю або частково виконаний хоча б однією із сторін. Наслідком визнання правочину недійсним не може бути його розірвання, оскільки відповідні вимоги є за своїм правовим характером взаємовиключними.

Наявність умислу у сторони угоди означає, що вона, виходячи з обставин справи, усвідомлювала або повинна була усвідомлювати протиправність укладеного правочину і суперечність його мети інтересам держави та суспільства і прагнула або свідомо допускала настання протиправних наслідків.

Щодо безпосередньо наслідків такої недійсності зобов`язання, то при наявності наміру лише в однієї із сторін зобов`язання, все отримане стороною, яка вчинила протиправний правочин, повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане іншою стороною, яка такого наміру не мала, або належне їй на відшкодування виконаного, стягується за рішенням суду в дохід держави.

Наслідки недійсності правочину підлягають застосуванню лише стосовно сторін цього правочину.

Отже, правові наслідки вчинення правочину з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, є заходом цивільно-правової відповідальності, що полягає у припиненні права власності на майно, яке переходить у власність держави. Фактично це повернення в первісний майновий стан однієї із сторін недійсного правочину, яка не мала умислу вчинити правочин, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та стягнення за рішенням суду в дохід держави з іншої сторони, яка мала умисел вчинити правочин, визнаний судом недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, одержаного нею за правочином або належного їй на відшкодування виконаного.

Ураховуючи необхідність захисту публічних інтересів держави і суспільства, особливі правові наслідки недійсності правочину, передбачені ч. 3 ст. 228 ЦК України, в умовах боротьби з корупційними явищами в державі є доцільним та обґрунтованим задля забезпечення виконання державою своїх завдань перед суспільством та людиною. Це сприяє більш ефективному захисту цивільних прав та інтересів учасників цивільних правовідносин та захисту інтересів держави і суспільства цивільно-правовими заходами.

Прокурор, звертаючись до суду з оскарженням договору у зв`язку з його невідповідністю інтересам держави та суспільства, просив визнати його недійсними на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203, ч. 3 ст. 228 ЦК України. При цьому, враховуючи наявність умислу лише у Фізичної особи-підприємця Калиниченко В.Д. як сторони оспорюваного договору, одержані ним за цим правочином 349 152,64 грн на підставі ч. 3 ст. 228 ЦК України прокурор просив повернути Веселівській селищній раді Запорізької області - іншій стороні договору, а з неї стягнути в дохід держави.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 20.03.2019 року № 922/1391/18, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.

Питання про те, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом. При цьому вирок суду, постановлений у кримінальній справі, не є єдиним та обов`язковим доказом вини.

Аналогічні правові висновки щодо застосування вказаних норм матеріального права викладено і в постановах Верховного Суду від 10.06.2021 року у справі № 910/114/19, від 15.12.2021 року у справі № 910/6271/17, від 13.01.2022 року у справі № 908/3736/15.

Отже, суд в оскаржуваному рішенні встановив, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов`язання, а також з`ясував наявність наміру (умислу). Відповідач-2, виходячи з обставин справи, усвідомлював або повинен був усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства.

Бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами (ч. 1 ст. 95 Конституції України). Положення ч. 3 ст. 95 Конституції України, згідно з яким держава прагне до збалансованості бюджету України, Конституційний Суд України розглядає як намагання держави при здійсненні бюджетного процесу дотримуватися рівномірного співвідношення між доходною та видатковою частинами Державного бюджету України і як її завдання та обов`язок при цьому реалізовувати конституційні засади розвитку і зміцнення демократичної, соціальної, правової держави, забезпечення її суверенітету і економічної самостійності, утвердження прав і свобод людини (рішення Конституційного Суду України від 27.11.2008 року №26- рп/2008).

Пунктом 6 ч. 1 ст. 7 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетна система України функціонує, зокрема, за принципом ефективності та результативності, який означає, що при виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів.

У свою чергу, практична реалізація вказаного принципу бюджетної системи України під час здійснення видатків бюджету досягається завдяки Закону України "Про публічні закупівлі". Цей Закон, як вказано в його преамбулі, визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальних громад. Його метою є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції.

Сфера публічних закупівель є функціонально орієнтованим елементом економічної безпеки держави, вбудованим у механізм функціонування бюджетного сектора економіки, ресурсно-економічного і фінансового забезпечення галузей державного управління, освіти, культури та охорони здоров`я. При цьому економічна безпека у сфері закупівель полягає в цільовому та ефективному витрачанні бюджетних коштів, дотриманні необхідної якості товарів, що поставляються, і послуг, максимально повному використанні конкурсних правил при виборі постачальників, протидії кримінально-корупційним загрозам.

Забезпечення економічної безпеки у сфері державних закупівель означає її розвиток відповідно до суспільно необхідних потреб державних інститутів, економічних норм і нормативів забезпеченості та витрачання відповідних ресурсів, встановлених стандартів якості та ефективності та в рамках правового поля.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про публічні закупівлі" закупівлі здійснюються за принципом добросовісної конкуренції серед учасників. Учасники процедур закупівлі, а також їхні представники повинні добросовісно користуватися своїми правами, визначеними цим Законом (ч. 5 ст. 5 Закону).

Крім того, конкурентна процедура закупівлі (тендер) - здійснення конкурентного відбору учасників за процедурами закупівлі відкритих торгів (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону).

Держава намагається створити умови для ефективного використання бюджетних коштів при закупівлі товарів, робіт та послуг, створюючи відповідні механізми при проведенні закупівель, які закладені в Законі України "Про публічні закупівлі". Дотримуватись цих правил повинні всі учасники процедур закупівель.

При цьому метою Закону України "Про публічні закупівлі" є саме забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.

Верховний Суд, розглядаючи справу № 910/114/19 про визнання недійсним договору про закупівлю як такого, що зокрема суперечить інтересам держави та суспільства, у п. п. 32, 33 постанови від 10.06.2021 року вказав, що визначене положеннями Закону України "Про публічні закупівлі" спеціальне законодавче регламентування процедури закупівлі товарів, робіт і послуг для потреб держави має на меті створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції і запобігання проявам корупції, що одночасно слугує захисту інтересів держави. Тому прямий інтерес держави полягає у неухильному дотриманні учасниками процедури закупівлі та замовником встановлених Законом вимог.

Невід`ємною умовою ефективного функціонування економічної системи в Україні є розвиток якісного конкурентного середовища - результату й сукупності умов взаємодії усіх суб`єктів ринку за відповідного рівня економічного змагання й можливості впливу окремих економічних агентів на загальноринкову ситуацію.

Вільне змагання суб`єктів господарювання забезпечує встановлення цін на рівні, що приводить до оптимального розподілу суспільних ресурсів, сприяє підвищенню рівня організації господарської діяльності та здійсненню науково - технічного прогресу.

Держави - учасниці Конвенції ООН проти корупції, прийнятої на 58 сесії Генеральної Асамблеї ООН 31.10.2003 року, беручи до уваги принципи належного управління державними справами й державним майном, справедливості, відповідальності й рівності перед законом і необхідність забезпечити добропорядність, домовилися про те, що цілями Конвенції є, зокрема, заохочення чесності, відповідальності й належного управління громадськими справами й державним майном (преамбула та ст. 1 Конвенції).

У сфері державних закупівель та управління державними фінансами кожна Держава - учасниця, зокрема й Україна, вживає згідно з основоположними принципами своєї правової системи необхідних заходів для створення належних систем закупівель, які ґрунтуються на прозорості, конкуренції та об`єктивних критеріях прийняття рішень і є ефективними (ч. 1 ст. 9 Конвенції ООН проти корупції).

Отже, порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендеру призводять до незабезпечення положень Конвенцій та підриву авторитету України.

Обставини вчинення та наслідки таких діянь для економіки держави свідчать про невідповідність указаних фактів як правовій природі здійснення публічних закупівель у цілому, яка заснована на чесній господарській діяльності учасників тендерів та замовників, так і інтересам держави та суспільства.

Зазначені обставини та наслідки передбачають розпорядження бюджетними коштами з недотриманням принципів максимальної економії, ефективності та результативності їх витрачання, які забезпечуються завдяки добросовісній конкуренції суб`єктів господарювання.

Близька за змістом правова позиція висловлена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 25.08.2022 року у справі № 904/6691/20 (910/18605/19).

Порушення процедури публічних закупівель унеможливлює раціональне та ефективне використання коштів, спричиняє істотну шкоду інтересам держави щодо здійснення права державної власності, тобто права держави володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і у своїх інтересах коштами, що належать їй як безпосередньо, так і через органи державної влади, і, як наслідок, не відповідає суспільному інтересу. Виконання зобов`язань за оскаржуваним правочином, укладеним із порушенням законодавства у сфері публічних закупівель, не відповідає принципам, за якими мають здійснюватися публічні закупівлі.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція.

Саме держава взяла на себе обов`язок відповідно до ст. 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції" здійснювати заходи щодо демонополізації економіки, фінансової, матеріально-технічної, інформаційної, консультативної та іншої підтримки суб`єктів господарювання, які сприяють розвитку конкуренції.

Таким чином, прийняття та дотримання законодавства про боротьбу з недобросовісною конкуренцією, зокрема, у сфері публічних закупівель та закупівель, які прирівнюються до державних, відповідає інтересам держави і суспільства ( цієї ж позиції дотримується Верховний Суд, про що зазначено у постанові Касаційного господарського суду від 26.10.2022 року у справі № 904/5558/20 ).

Закон України "Про захист економічної конкуренції" визначає правові засади підтримки та захисту економічної конкуренції і спрямований на забезпечення ефективного функціонування економіки України на основі розвитку конкурентних відносин. Одним із найпоширеніших видів порушень, що спотворює конкуренцію, є антиконкурентні узгоджені дії, внаслідок яких усувається конкуренція та змагальність між учасниками, що призводить до спотворення конкурентного середовища в цілому.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 6 вказаного Закону антиконкурентними узгодженими діями, зокрема, визнаються узгоджені дії, які стосуються спотворення результатів торгів, аукціонів, конкурсів, тендерів. Відповідні дії становлять порушення законодавства про захист економічної конкуренції (п. 1 ст. 50 цього Закону).

Оголошуючи проведення відкритих торгів, Веселівська селищна рада Запорізької області (вул. Центральна, 136, смт. Веселе, Мелітопольський район Запорізька область, мала на меті не просто задовольнити потребу щодо закупівлі труб поліетиленових для подачі холодної води за державні кошти, а здійснити його на засадах конкурентності учасників відповідного тендера.

Натомість, рішенням Адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.09.2019 року № 54/10-р/к у справі № 54/8-19 підтверджено порушення вимог законодавства, яке полягало у спотворенні його учасниками, у тому числі ФОП Калиниченко В.Д., результатів торгів. Протиправність таких дій полягала в їх спрямуванні на здобуття перемоги у процедурі закупівлі будь - якою ціною, зокрема, шляхом домовленостей з іншим учасником.

Отже, порушення ФОП Калиниченко В.Д. законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів проведеного тендеру, не сумісне з основними засадами цивільного законодавства, оскільки воно є проявом недобросовісної поведінки учасника цивільних відносин, призводить до порушення ним меж здійснення його цивільних прав, порушує принцип добросовісної конкуренції серед учасників, який установлено Законом України "Про публічні закупівлі", нівелює мету проведення конкурентної процедури закупівлі та загалом негативно впливає на економічні процеси в державі і суспільстві.

Через вчинення ФОП Калиниченко В.Д. та ФОП Харчук В.Е. антиконкурентних узгоджених дій, змагання між зазначеними суб`єктами господарювання під час підготовки та участі в торгах не відбувалося, тобто, суб`єкти господарювання не намагалися здобути завдяки власним досягненням переваги над іншими учасниками торгів. Унаслідок цього замовник був змушений обрати найкращу запропоновану цінову пропозицію, яка склалася не завдяки економічній конкуренції, а в результаті узгодженої неконкурентної поведінки.

З огляду на викладене дії ФОП Калиниченко В.Д. спрямовані на порушення встановленого юридичного господарського порядку з метою одержання права на укладення договору із замовником не на конкурентних засадах, що не узгоджується із законною господарською діяльністю у сфері публічних закупівель, а отже, суперечить інтересам держави та суспільства, оскільки порушує правові та економічні засади функціонування вказаної сфери суспільних відносин, не сприяє, а, навпаки, обмежує розвиток конкуренції у державі.

Завідомо суперечлива мета дій відповідача-2 полягала в тому, щоб уникнути встановлених Законом України "Про публічні закупівлі" обмежень, протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічної закупівлі, нівелювати ефективність її результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору не на конкурентних засадах.

При цьому ФОП Калиниченко В.Д. усвідомлював або повинен був усвідомлювати протиправність вчинення своїх дій та суперечність їх Закону України "Про публічні закупівлі" і інтересам держави і суспільства та прагнув настання таких наслідків.

У силу положень ст. 202 Цивільного кодексу України рішення тендерного комітету Веселівської селищної ради Запорізької області, оформлене протоколом № 3 засідання його тендерного комітету від 31.07.2018 року, яким ФОП Калиниченко В.Д. визначено переможцем торгів, вирішено акцептувати його пропозицію та укласти з ним угоду, є правочином, учиненим замовником та спрямованим на набуття у нього та вказаного суб`єкта господарювання цивільних прав та обов`язків щодо укладення договору № 1 від 16.08.2018 року.

Схожий за змістом висновок щодо застосування ст. 202 ЦК України в подібних правовідносинах також викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.12.2019 року по справі № 910/353/19.

З огляду на викладене, рішення тендерного комітету Веселівської селищної ради Запорізької області, оформлене протоколом № 3 від 31.07.2018 року, завідомо суперечить інтересам держави та суспільства з умислу однієї сторони - ФОП Калиниченко В.Д.

Згідно з ч. 6 ст. 33 Закону України "Про публічні закупівлі" замовник укладає договір про закупівлю з учасником, який визнаний переможцем процедури закупівлі, після прийняття рішення про намір укласти договір про закупівлю.

Неправомірна поведінка ФОП Калиниченко В.Д., що мала місце на стадії проведення процедури закупівлі та прийняття рішення тендерного комітету, не може мати правомірного наслідку - укладення договору.

Недобросовісність дій ФОП Калиниченко В.Д. доводяться фактичними обставинами справи, у тому числі не оскарженим рішенням Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України щодо узгодження поведінки учасників конкурсних торгів.

Враховуючи зазначене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що спірний договір укладено в результаті прийняття рішення тендерного комітету Веселівської селищної ради Запорізької області, оформлене протоколом № 3 від 31.07.2018 року, що завідомо суперечить інтересам держави. Тому договір № 1 від 16.08.2018 року підлягає визнанню недійсним на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 і ч. 3 ст. 228 ЦК України.

Отже, є доведеним, що ФОП Калиниченко В.Д. вчинив порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів тендеру, а тому договір укладено з порушенням вимог Закону України "Про публічні закупівлі", без додержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, з порушенням правових засад здійснення закупівель товарів, робіт і послуг та не сприяє розвитку конкуренції в державі.

З огляду на викладене позовні вимоги Виконувача обов`язків керівника Мелітопольської окружної прокуратури Запорізької області вірно задоволено судом першої інстанції.

Посилання скаржника на безпідставність участі у справі Веселівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області не приймаються судом до уваги, оскільки у зв`язку з введенням воєнного стану на території України Указом Президента України від 05.07.2023 року "Про утворення військових адміністрацій населених пунктів у Запорізькій області" утворена Веселівська селищна військова адміністрація Мелітопольського району Запорізької області. Розпорядженням Президента України від 05.07.2023 року № 124/2023-рп Куртьєва Сергія Анатолійовича призначено начальником Веселівської селищної військової адміністрації Мелітопольського району Запорізької області.

З огляду на викладене, Веселівська селищна військова адміністрація правомірно висловлювала свою позицію щодо позову прокурора від імені Веселівської селищної ради.

Щодо заявлених вимог скаржника про застосування строків позовної давності колегія суддів зазначає про відсутність підстав для їх застосування, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У свою чергу ст. 258 ЦК України не встановлює спеціальної позовної давності до вимог про визнання правочинів недійсними та застосування наслідків недійсності.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічний правовий висновок щодо застосування зазначеної норми права викладено в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 136/277/18, від 10.07.2019 року у справі № 321/1702/16-ц.

Про факт вчинення ФОП Калиниченко В.Д. антиконкурентних узгоджених дій у вигляді спотворення результатів тендера, проведеного Веселівською селищною радою, прокурору стало відомо з рішення адміністративної колегії Дніпропетровського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 17.09.2019 року № 54/10-р/к. Як наслідок, про порушення договором інтересів держави та суспільства з умислу ФОП Калиниченко В.Д. та про особу, яка його вчинила, позивач і прокурор могли довідатися лише 17.09.2019 року, а отже, з цього дня розпочався перебіг строку позовної давності.

Разом з тим, відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, зокрема, визначені статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон набрав чинності 02.04.2020 року.

Висновки про відсутність спливу позовної давності, передбаченої статтею 257 Цивільного кодексу України, під час дії карантину, введеного постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 "Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19", зокрема, наведені у постановах Верховного Суду від 26.09.2023 року у справі №914/1896/22 та від 25.08.2021 року у справі №914/1560/20.

За наслідками розгляду справи №910/18489/20 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 року виснувала, що початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме із моментом набрання чинності 02.04.2020 року зазначеним Законом (про таке зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2024 року у справі №167/1058/20 та постанові Верховного Суду від 28.03.2024 року у справі №903/877/20(903/932/23)).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року №651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Однак, Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

В подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався і триває такий стан до сьогодні.

Законом України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" від 15.03.2022 року №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022 року, розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19. Згідно з чинною редакцією вказаного пункту у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Оскільки з 02.04.2020 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", згідно з яким в Україні запроваджено з 12.03.2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023 року, а з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан і, відповідно, станом на 10.08.2021 року (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, то прокурор звернувся до господарського суду з позовом у межах позовної давності. Подібний за змістом висновок наведений, зокрема, у постанові Верховного Суду від 28.03.2024 року у справі №903/877/20(903/932/23) (яка підлягає врахуванню відповідно до вимог ч.4 ст. 300 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, прокурор при зверненні з позовом у цій справі не пропустив визначену чинним законодавством позовну давність.

Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст.269 ГПК України).

Відповідно до ст.276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - зміні або скасуванню.

Відповідно до ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276, 281-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 08.05.2024 року у справі №908/111/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Постанова складена в повному обсязі 16.01.2026 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя Ю.Б. Парусніков