ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" жовтня 2025 р. Справа№ 910/4863/22

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 20.10.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 (повний текст складено 02.02.2023)

у справі №910/4863/22 (суддя Бондарчук В.В.)

за позовом Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів»

до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

про визнання зобов`язань припиненими,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - АТ «ЗЗФ»/позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»/відповідач) про визнання припиненими усіх зобов`язань АТ «ЗЗФ» перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором №4З10282Д від 01.10.2010, у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невизнання АТ КБ «Приватбанк» права АТ «ЗЗФ» на припинення зобов`язань за вказаним кредитним договором у зв`язку із повним їх виконанням, проведеним належним чином. При цьому, позивач стверджує, що порушення відповідачем прав позивача виникло внаслідок звернення з позовом до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль), в якому АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що позивач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

У відзиві на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» заперечує проти задоволення позову, посилаючись на те, що звернення АТ КБ «ПриватБанк» із позовом до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль) не призвело до невизнання або порушення прав позивача, а тому у АТ «ЗЗФ» відсутні будь-які передумови та підстави звертатися із позовом до відповідача про визнання припиненими зобов`язань. Також, відповідач зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту не може бути застосований за обставин, які наведені у справі, оскільки не призведе до відновлення суб`єктивних прав позивача з огляду на відсутність в останнього права на припинення зобов`язання, а тому відсутній спір про право.

Господарський суд міста Києва ухвалою від 25.07.2022 задовольнив клопотання позивача про об`єднання справ, зокрема, об`єднав в одне провадження справи №910/4863/22, №910/4948/22, №910/4950/22, №910/4941/22, №910/4864/22, №910/4862/22, №910/4946/22, №910/4861/22 та №910/4865/22, присвоїв об`єднаній справі №910/4863/22, постановив здійснювати розгляд об`єднаної справи за правилами загального позовного провадження.

Отже, у справах №910/4948/22, №910/4950/22, №910/4941/22, №910/4864/22, №910/4862/22, №910/4946/22, №910/4861/22 та №910/4865/22 позивач просить суд визнати припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» за кредитними договорами №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, у зв`язку із повним їх виконанням, проведеним належним чином, при цьому, з позовних матеріалів у справах №910/4948/22, №910/4950/22, №910/4941/22, №910/4864/22, №910/4862/22, №910/4946/22, №910/4861/22, №910/4865/22 вбачається, що підстави для звернення до суду з цими позовами є тотожними підставам, викладеним у позовній заяві у справі №910/4863/22.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2024 по справі №910/4863/22 позов задоволено.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З10282Д від 01.10.2010, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З1075Д від 04.01.2007, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З10304Д від 01.11.2010, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З10303Д від 01.11.2010, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З10283Д від 01.11.2010, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З10284Д від 01.11.2010, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З1074Д від 04.01.2007, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З10145Д від 01.07.2010, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Визнано припиненими усі зобов`язання Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) за кредитним договором №4З1194Д від 02.07.2007, укладеним між Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та Акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д; ідентифікаційний код 14360570) на користь Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька область, місто Запоріжжя, вулиця Діагональна, будинок 11; ідентифікаційний код 00186542) судовий збір у розмірі 22 329 (двадцять дві тисячі триста двадцять дев`ять) грн 00 коп.

Задовольняючи позов, суд виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апелянт вказує на те, що суд фактично перетворив аргумент банку про відсутність взагалі у боржника права на припинення зобов`язань на аргумент про те, що таке право нібито існує (що заперечується банком), однак не підлягає судовому захисту і, як наслідок, вдався до оцінки саме такого аргументу, що є очевидною підміною понять та є неприпустимим.

Суд не навів жодної оцінки аргументам Банку про те, що ані законом, ані кредитними договорами не передбачено виникнення/існування такого права, натомість безвідносно до обставин справи, зробив висновок щодо іншого питання, а саме питання щодо того, всі чи не всі особисті немайнові права підлягають судовому захисту.

Незастосування норм ЦК України та ГК України, які підлягали застосуванню, і які вказують на те, що у позичальника, як боржника по зобов`язаннях, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовів, існують лише обов`язки по сплаті відповідних грошових коштів (а не право на припинення зобов`язань), а право їх виконання існує у кредитодавця (а не у боржника), призвело до неправильного висновку про наявність у АТ «ЗЗФ» права на припинення зобов`язань, яке не передбачене ст.599 ЦК України.

Апелянт вказує, що неправильне застосування ст.15, ч.1 ст.16, п.1 ч.2 ст.16, ч.1 ст.509 ЦК України, ч.2 ст.20 ГК України та ч.2 ст.4 і ст.5 ГПК України без врахування висновків Верховного Суду, призвело до помилкового висновку про належність обраного позивачем способу захисту, оскільки вимога про визнання права боржника на припинення зобов`язань, так і фактично заявлені/задоволені у справі вимоги про визнання зобов`язань припиненими не є належними способами захисту.

Фактично обраний позивачем спосіб захисту не відповідає характеру такого негативного впливу на право як його невизнання, про який стверджує позивач.

В обґрунтування заявленого позову, позивач вказує, що відповідач ніби-то не визнає його права на припинення зобов`язання, яке підлягає захисту шляхом його визнання.

Те, що способом захисту, який відповідає такому негативному впливу на право як його невизнання, є вимога про визнання права, підтверджується висновками Верховного Суду у постанові від 15.05.2019 у справі №757/12726/18-ц.

Натомість, вимога позивача про визнання припиненими всіх зобов`язань позивача перед відповідачем за кредитними договорами не є ефективним, оскільки не відповідає такому негативному впливу на право як його невизнання, а відтак не є належним.

Апелянт одночасно зазначає, що спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений законом/договором, тоді як законом визначений інший ефективний спосіб захисту, а саме, що належним способом захисту боржника у правовій визначеності у договірних зобов`язаннях, за наявності відповідних підстав, є визнання відсутності права вимоги в іншої особи (кредитора/відповідача) та свого кореспондуючого обов`язку.

Додатково апелянт вказує на штучність подвоєння позивачем судового процесу, позивач не обґрунтовував свій позов тим, що він звертався до Окружного суду в Тель-Авіві для захисту інтересу у правовій визначеності по зобов`язанням з кредитних договорів, в ініційованому ПриватБанком процесі, та/або не мав можливості такого звернення. Боржник має захищати інтерес у правовій визначеності у договірних зобов`язаннях в судовому процесі за відповідним позовом кредитора, якщо він вважає, що порушення відбулось безпосередньо внаслідок аргументації та подання позову кредитором, а не штучно подвоювати судовий процес всупереч принципу процесуальної економії.

Крім того, апелянт зазначає про невідповідність способу захисту, обраного позивачем, змісту (обсягу) прав, про невизнання яких стверджує позивач, який є вимогою про встановлення юридичного факту, позивач насправді прагне надати правову оцінку правовідносинам, які виникли між сторонами Кредитних договорів, а не захистити свої права/інтереси.

Позивачем у даній справі не доведено, а судом першої інстанції не встановлено обставин щодо порушення або невизнання прав позивача або його інтересу у правовій визначеності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Скаржник зазначає про завідому безпідставність позову, за відсутності предмету спору, подання позову у спорі, який має очевидно штучний характер.

Апелянт акцентує увагу на тому, що висновки суду щодо джерел походження коштів, які ніби-то були використані для здійснення перерахувань Приватбанку за кредитними договорами, не мають ніякого значення при розгляді даної справи, а суд не міг дійти таких висновків на підставі наявних у справі матеріалів та встановлених ним обставин, як і не міг встановити відповідні обставини.

В матеріалах справи відсутні докази, з яких можливо було б встановити, що у певних господарських операціях могли бути використані лише кошти, отримані за кредитними договорами, зокрема, що позивач не мав жодних інших коштів на своїх рахунках.

Висновки суду щодо цільового використання коштів за кредитними договорами не мають значення для справи, а суд не міг дійти таких висновків на підставі наявних у справі матеріалів та встановлених ним обставин, як і не міг встановити відповідні обставини.

Апелянт посилається також на порушення судом ст.77 ГПК України, незастосування ст.1,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», неврахування висновків Верховного Суду, що призвело до прийняття недопустимих доказів, оскільки таблиці зі зведеною інформацією по отриманню та погашенню кредиту по Кредитним договорам не відповідають вимогам допустимості доказів.

Факти здійснення господарських операцій повинні бути підтверджені лише певними засобами доказування - первинними документами - і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, зокрема й інформаційною табличкою за підписом керівника позивача, складеною після спливу тривалого часу після ймовірного здійснення таких господарських операцій.

Апелянт звертає увагу на безпідставне , як на його думку, об`єднання справ в одне провадження та ухвалення рішення суддею, якому було заявлено відвід і підстави такого відводу безпідставно, за позицією апелянта, визнані судом першої інстанції необґрунтованими. У скаржника також наявні сумніви щодо маніпуляції з автоматизованим розподілом справ між суддями.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 заяву про самовідвід суддів Владимиренко С.В., Демидової А.М., Ходаківської І.П. від розгляду справи №910/4863/22 задоволено.

Ухвалено матеріали справи №910/4863/22 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Дніпроазот» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22 та за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22, та апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22 передати для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень статті 32 ГПК України.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Мальченко А.О., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі № 910/4863/22, розгляд справи №910/4863/22 призначено на 20.10.2025.

В судовому засіданні представником позивача було підтримано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду справи №910/12559/20, проти задоволення якого заперечували представники відповідача.

У задоволенні вказаного клопотання апеляційним судом відмовлено, оскільки наведені заявником підстави для зупинення не відповідають положенням статей 227, 228 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

В судовому засіданні представниками відповідача підтримано клопотання про приєднання доказів, подане 08.05.2023, в якому відповідач просить поновити строк для подання заяви про продовження строку поданння клопотання, продовжити встановлений судом строк для подання даного клопотання, приєднати до матеріалів справи засвідчену копію відгуку від 20.04.2023 відповідачів 1-2 на відповідь банку щодо клопотання про долучення доказів, поданого до Окружного суду в Тель-Авівів (Ізраїль) ( з нотаріальним перекладаом українською).

Представник позивача проти заявленого клопотання заперечував.

Колегією суддів клопотання відповідача визнано обґрунтованим, поновлено строк для подання заяви про продовження строку поданння клопотання, продовжено встановлений судом строк для подання даного клопотання, приєднано до матеріалів справи засвідчену копію відгуку від 20.04.2023 відповідачів 1-2 на відповідь банку щодо клопотання про долучення доказів, поданого до Окружного суду в Тель-Авівів (Ізраїль) (з нотаріальним перекладаом українською).

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача категорично не погоджується з доводами відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, фактично підтверджуючи позицію позивача, викладену у позовних заявах.

Явка представників сторін

Представники відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове про відмову в позові.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 20.10.2025 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

01.10.2010 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З10282Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 9 300 000,00 (дев`ять мільйонів триста тисяч) доларів США, на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З10282Д з урахуванням додаткової угоди від 19.10.2010).

Строк повернення кредиту: 28.11.2011 (п. А3 договору №4З10282Д).

04.01.2007 між ПриватБанком (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З1075Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 14 000 000,00 (чотирнадцять мільйонів) доларів США, на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З1075Д).

Строк повернення кредиту: 15.06.2007 (п. А3 договору №4З1075Д з урахуванням додаткової угоди від 11.06.2007).

01.11.2010 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З10304Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 9 300 000,00 (дев`ять мільйонів триста тисяч) доларів США (з урахуванням додаткової угоди від 12.11.2010), на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З10304Д).

Строк повернення кредиту: 21.12.2011 (п. А3 договору №4З10304Д).

01.11.2010 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З10303Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 9 300 000,00 (дев`ять мільйонів триста тисяч) доларів США (з урахуванням додаткової угоди від 10.11.2010), на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З10303Д).

Строк повернення кредиту: 21.12.2011 (п. А3 договору №4З10303Д).

01.11.2010 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З10283Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 9 300 000,00 (дев`ять мільйонів триста тисяч) доларів США, на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З10283Д).

Строк повернення кредиту: 01.11.2011 (п. А3 договору №4З10283Д).

01.11.2010 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З10284Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 9 300 000,00 (дев`ять мільйонів триста тисяч) доларів США, на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З10284Д).

Строк повернення кредиту: 01.11.2011 (п. А3 договору №4З10284Д).

04.01.2007 між ПриватБанком (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З1074Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 14 000 000,00 (чотирнадцять мільйонів) доларів США, на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З1074Д).

Строк повернення кредиту: 15.06.2007 (п. А3 договору №4З1074Д з урахуванням додаткової угоди від 11.06.2007).

01.07.2010 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З10145Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 9 300 000,00 (дев`ять мільйонів триста тисяч) доларів США (з урахуванням додаткової угоди від 15.07.2010), на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З10145Д).

Строк повернення кредиту: 27.06.2011 (п. А3 договору №4З10145Д).

02.07.2007 між Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - банк) та Відкритим акціонерним товариством «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів» (далі - позичальник) укладено кредитний договір №4З1194Д, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у формі згідно п. А1 з лімітом та на цілі, вказані в п. А.2.

Ліміт кредитного договору було встановлено у розмірі 14 851 400 (чотирнадцять мільйонів вісімсот п`ятдесят одна тисяча чотириста) доларів США, на цілі: фінансування поточної діяльності (п. А2 договору №4З1194Д).

Строк повернення кредиту: 01.07.2008 (п. А3 договору №4З1194Д).

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов перелічених вище кредитних договорів відповідачем надано кредитні кошти позивачу на такі суми, зокрема:

- за кредитним договором №4З10282Д від 01.10.2010 на загальну суму 18 600 000,00 доларів США;

- за кредитним договором №4З1075Д від 04.01.2007 на загальну суму 28 000 000,00 доларів США;

- за кредитним договором №4З10304Д від 01.11.2010 на загальну суму 30 603 325,60 доларів США;

- за кредитним договором №4З10303Д від 01.11.2010 на загальну суму 9 494 332,00 доларів США;

- за кредитним договором №4З10283Д від 01.11.2010 на загальну суму 21 200 488,50 доларів США;

- за кредитним договором №4З10284Д від 01.11.2010 на загальну суму 18 656 516,70 доларів США;

- за кредитним договором №4З1074Д від 04.01.2007 на загальну суму 30 340 695,16 доларів США;

- за кредитним договором №4З10145Д від 01.07.2010 на загальну суму 18 600 000,00 доларів США;

- за кредитним договором №4З1194Д від 02.07.2007 на загальну суму 74 100 563,50 доларів США.

В обґрунтування заявленого позову АТ «ЗЗФ» посилається на те, що після отримання кредитних коштів на виконання положень зазначених вище кредитних договорів, з метою належного виконання договірних зобов`язань здійснив повернення кредитних коштів (погашення кредиту).

Крім того, позивач стверджує, що у повному обсязі та належним чином сплачено АТ КБ «ПриватБанк» усі проценти, винагороди та інші оплати, що передбачалися умовами кредитних договорів №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007.

Проте, на початку 2022 року позивачу стало відомо, що АТ КБ «ПриватБанк» подало позовну заяву до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль).

Позивач вказує, що подаючи позов до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль), банком підставою для звернення зазначено наступне.

У рамках шахрайських дій та привласнення начебто мажоритарні акціонери начебто змусили банк укласти низку кредитних договорів на значні суми з фіктивними компаніями, що перебували у власності та/або під контролем мажоритарних акціонерів (в тому числі АТ «ЗЗФ»), для законної господарської діяльності. Загалом ці кошти переказувалися на банківські рахунки цих компаній (або інших фіктивних компаній) у банку в його відділеннях в Україні або в його Кіпрській філії, а потім переказувалися з одних рук в інші і з рахунка на рахунок для їх «відмивання» і з метою приховання шахрайських схем через мережу банківських рахунків у банку-позивачу, відкритих на ім`я інших та додаткових фіктивних компаній.

Кошти, які були незаконно вилучені з банку, після їх «відмивання» були вкрадені в особистих інтересах мажоритарних акціонерів.

Банк-позивач заявляє, що в дійсності кредити, які він надавав, ніколи не виплачувалися, оскільки такі виплати не можна вважати дійсними, тому мають бути проігноровані при розрахунках збитків банку-позивача (розділ «Вступ» позову до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль).

Кошти, отримані в результаті цих позик, використовувалися не відповідно до заявлених в кредитних договорах цілей, а передавалися на рахунки інших компаній, які також перебували у власності та/або під контролем мажоритарних акціонерів, з метою маскування їх джерела та у спосіб з характерними рисами схеми відмивання коштів. (п. 20.3. Ізраїльського позову).

Якщо якісь позики виплачувалися, то такі виплати здійснювалися коштами, вилученими з банку аналогічним або подібним способом, тобто йшлося про ту ж саму циклічну схему шахрайства (рециркуляцію кредиту), обману та привласнення (п. 20.5. Ізраїльського позову).

Суми, заявлені у цій позовній заяві, пов`язані з конкретною схемою привласнення, яка буде описана нижче і яка стосується коштів, що були викрадені і незаконно вилучені з банку і незаконно переказані в Ізраїль через ізраїльський рахунок компанії St John LTD (п. 24 Ізраїльського позову);

Банк через свій головний офіс у місті Дніпро, Україна або Кіпрську філію надав позики компаніям, що перебували у власності та/або під контролем мажоритарних акціонерів («пов`язані компанії»), через рахунки цих компаній банку.

Йшлося про удавані позики, які надавалися з метою обманути банк. Отож, не було жодного зв`язку між ціллю позики, заявленою у договорі, і кінцевою ціллю фактичним використанням коштів, призначенням яких було спотворення помилкового враження, що кошти було отримано для нібито законних комерційних цілей, тоді як позичальники, не маючи наміру і навіть не будучи спроможними виконати свої зобов`язання перед банком, просто переводили кошти далі іншим пов`язаним компаніям без жодної законної цілі («удавані позики»).

Кошти, що надавалися в результаті удаваних позик, використовувалися не відповідно до заявленої цілі, а через короткий час переводилися на рахунки пов`язаних компаній у Кіпрській філії (п. 25.1., п. 25.3. Ізраїльського позову);

Потім кошти переказувалися між різними рахунками інших пов`язаних компаній (транзитні компанії), що зазвичай знаходилися у Кіпрській філії. Банківські перекази були здійснені під нібито логічним прикриттям «згідно з угодою», «для придбання товарів» або «продукції» або «згідно з рахунком» … Після прокручення грошей між банківськими рахунками різних транзитних компаній значні суми коштів осідали на рахунку компанії Divot Enterprises Limited (далі - Divot) у Кіпрській філії … Компанія Divot переказувала кошти, які зараховувалися на її банківський рахунок у Кіпрській філії, на кіпрський рахунок компанії St John LTD…» (п. 25.4, п. 25.5, п. 25.6. Ізраїльського позову).

Компанія St John LTD добровільно ліквідувалася в 2014 році і не володіє ніякими активами, в той час як кошти банку не повернуті (п. 36.1. Ізраїльського позову).

Якщо удавані позики нібито погашалися, банк заявляє, що це нібито погашення здійснювалося шляхом використання схем циклічного перекредитування (як це вже описувалося) через використання коштів, виділених банком нібито позичальникам (які насправді були компаніями, що перебували у власності та/або під фактичним контролем мажоритарних акціонерів) («циклічні позики»). Ці нібито позики і їх нібито погашення здійснювалося з метою замаскувати та/або завершити шахрайські схеми, здійснені проти банку виключно зі схемою привласнення. Тому слід ігнорувати ці виплати, оскільки в будь-якому випадку, вони є законним погашенням удаваних позик, а останні слід розглядати як такі, що ніколи не були погашені (не їх тіло, ні відсотки по ним).

Банк заявлятиме, якщо така потреба виникне, то циклічні позики також були наслідком привласнень і обману та/або суперечили порядку відповідно до права України та/або Кіпру, і не є дійсним погашенням цих позик (п. 38 Ізраїльського позову);

Банку заподіяна шкода в сумі 1 209 900 000,00 доларів США, які були незаконно вилучені з його володіння у рамках і внаслідок схеми привласнення, або як 1) відстежуваний переказ та/або кошти банку, отримані відповідно до удаваних кредитів; або, альтернативно, 2) в результаті схем, які спричинили банку шкоду. Ця шкода спричинена незаконними діями та/або бездіяльністю та/або рішеннями Коломойського і Боголюбова (п. 66 Ізраїльського позову).

За твердженням позивача, у поданому позові до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль) АТ КБ «ПриватБанк», здійснюючи виклад фактичних обставин справи та описуючи підстави позову, вказує на те, що Відкрите акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Запорізький завод феросплавів», не виконало свої договірні зобов`язання за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, оскільки не погасило заборгованість за ними перед Акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» та використовувало кредитні кошти, які отримувалися позивачем в рамках кредитних договорів №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, на цілі, що суперечили їх умовам, тобто не використовувало кредитні кошти для фінансування поточної діяльності підприємства, а також те, що позивач причетний до відмивання коштів та протиправної рециркуляції кредитів, що передбачало, зокрема, погашення заборгованості за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007 за рахунок інших кредитних коштів, які отримувалися АТ «ЗЗФ» за іншими кредитними договорами.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом до відповідача про визнання припиненими усіх зобов`язань АТ «ЗЗФ» перед АТ КБ «ПриватБанк» за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, укладеними між АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «ЗЗФ», у зв`язку з їх повним виконанням, проведеним належним чином, в обґрунтування позовних вимог вказує, що, оскільки будь-які зобов`язання між ним та відповідачем, виникнення та існування яких було обумовлено кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, були припинені шляхом виконання, проведеним належним чином, та яке, у свою чергу, було прийняте АТ КБ «ПриватБанк», що є управненою стороною у розумінні положень ч. 1 ст. 203 ГК України, то за таких обставин у відповідача відсутні будь-які підстави для невизнання права позивача на припинення зобов`язання.

У відзивах на позовні заяви в об`єднаній справі відповідач не заперечує подачу зазначеного вище позову до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль).

В той же час, АТ КБ «ПриватБанк», заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказує про таке.

У позивача відсутнє суб`єктивне невизнане право, що підлягало б захисту в судовому порядку у даній справі, і як наслідок відсутній спір про право, подання банком Ізраільського позову жодним чином не несе негативного впливу (порушення, невизнання чи оспорення) на будь-які права та законні інтереси ЗЗФ за кредитними договорами та не свідчить про те, що Банк не визнає будь-якого права ЗЗФ за кредитними договорами.

Банк не стверджує ані в Ізраільському позові, поданому до Окружного суду в Тель-Авіві, ані в цій справі, що ЗЗФ (позивач) не перераховував Приватбанку кошти за кредитними договорами, банк не заперечує проти таких перерахувань та не стверджує про наявність заборгованості за кредитними договорами.

Висновки щодо фактичного цільового використання коштів за кредитними договорами не мають значення для розгляду доводів ЗЗФ про те, що ПриватБанк ніби-то заперечує повернення коштів за кредитними договорами, та жодним чином не мають значення для розгляду вимог ЗЗФ про визнання припиненими зобов`язань за кредитними договорами, а тому не належать до предмета доказування у даній справі та не мають значення для розгляду даної справи. Більш того, ЗЗФ не навело ніяких обставин щодо використання коштів за Кредитними договорами, що також вказує на те, що такі осбавини не підлягають встановленню.

Відповідач зазначає, що обставини щодо джерела походження коштів, використаних для здійснення перерахувань з погашення кредиту, з приводу чого позивач вказав, що ним додаються до позовів окремі документи, не належать до предмета доказування обставин у справі.

ПриватБанк не заперечував в Ізраільському позові проти здійснення йому перерахувань за кредитними договорами, у тому числі не заперечував, посилаючись на джерела коштів, за рахунок яких вони були здійснені. До того ж кредитні договори взагалі не містять умов щодо джерел походження коштів для здійснення відповідних перерахувань.

Не є предметом доказування у цій справі обставини використання ПриватБанком певної інформації, що захищається банківською таємницею під час звернення з Ізраільським позовом до Окружного суду в Тель-Авіві, оскільки ці обставини не підтверджують позовні вимоги позивача про припинення зобов`язань за кредитними договорами та не можуть мати значення для вирішення цієї справи.

Використання банком певної інформації, що захищається банківською таємницею, під час подання Ізраільського позову відбувалося з дотриманням вимог законодавства та з метою реалізації гарантованого Конституцією України права на звернення до суду для захисту прав, свобод та законних інтересів.

Крім того, не є предметом доказування у справі обставини, які стосуються тверджень ЗЗФ про ніби-то порушення його права власності на кредитні кошти за кредитними договорами, на інше майно та активи та заподіяння шкоди його діловій репутації.

Банк звертає увагу, що право власності підлягає захисту у чітко визначених законодавством випадках та окремими способами, передбаченими главою 29 ЦК України, разом з тим, такі позовні вимоги ЗЗФ не заявлялись, тому відповідні аргументи не мають ніякого значення для розгляду даної справи.

АТ «ЗЗФ» не є відповідачем за Ізраїльським позовом банку та останній не заявив до позивача жодних позовних вимог будь-якого характеру, зокрема, відповідач не звертався до позивача з вимогою про стягнення коштів за кредитними договорами та не зазначає, що не визнає будь-якого права позивача за кредитними договорами.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст.269 ГПК України суд апеляційної скарги не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, місцевий господарський суд виходив з того, що з матеріалів справи вбачається належне виконання позивачем умов укладених з відповідачем кредитних договорів №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, у тому числі повна сплата позивачем сум кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди та інших платежів, які передбачалися умовами цих кредитних договорів, що підтверджується: виписками АТ КБ «ПриватБанк» з рахунків позивача, платіжними дорученнями та довідками АТ КБ «ПриватБанк» про повну сплату позивачем сум кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди та інші платежі, які передбачалися умовами цих кредитних договорів.

Кредитні кошти, які отримувались позивачем за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, використовувалися позивачем в порядку та умовах, передбачених цими кредитними договорами, і на ціль, передбачену умовами кредитних договорів, якою є фінансування поточної діяльності товариства, а також позивачем повернуто на користь відповідача кредитні кошти та сплачено усі проценти, винагороди та інші виплати, які встановлювались умовами кредитних договорів, у строки та в порядку, передбачені кредитними договорами.

Як зазначає суд першої інстанції, АТ «ЗЗФ» надало суду докази, які підтверджують цільове використання кредитних коштів, які отримувалися позивачем в рамках виконання кредитних договорів, а саме, з наданих позивачем доказів вбачається, що кредитні кошти, які були отримані АТ «ЗЗФ» за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, були використані позивачем на фінансування поточної діяльності позивача, що підтверджується наданими договорами купівлі-продажу товару, банківськими виписками та актами звірки взаємних розрахунків щодо виконання таких договорів.

Судом вище встановлено, що умовами кредитних договорів №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, укладених між позивачем та відповідачем, не визначено видів джерел походження грошових коштів, за рахунок яких позивачем має проводитись погашення кредиту або сплата на користь відповідача усіх процентів, винагород та інших виплат, які встановлювались умовами кредитних договорів.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем на підтвердження джерел походження грошових коштів, за рахунок яких позивачем було погашено кредитні зобов`язання та сплачено проценти, винагороду та інші виплати, які передбачені умовами кредитних договорів, надано відповідні докази, а проведення позивачем наведених платежів, які здійснювалися АТ «ЗЗФ» внаслідок використання кредитних коштів та їх погашення за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007 підтверджується матеріалами справи.

Факт виконання позивачем своїх зобов`язань у повному обсязі за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007 відповідачем не заперечується.

Суд дійшов висновку, що кредитні кошти, які отримувались позивачем за наведеними кредитними договорами, використовувалися АТ «ЗЗФ» в порядку та умовах, передбачених кредитними договорами, і на ціль, передбачену умовами кредитних договорів, якою є фінансування поточної діяльності АТ «ЗЗФ».

Також матеріалами справи підтверджується, що АТ «ЗЗФ» повернуло на користь АТ КБ «ПриватБанк» кредитні кошти та сплатило на користь АТ КБ «ПриватБанк» усі проценти, винагороди та інші виплати, які встановлювались умовами кредитних договорів, у строки та в порядку, передбачені кредитними договорами.

В той же час суд першої інстанції виснував, що повернення кредитних коштів відбулось за рахунок коштів, отриманих АТ «Запорізький завод феросплавів» від господарської діяльності та не за рахунок інших кредитних коштів, які отримувалися АТ «ЗЗФ» за іншими кредитними договорами.

Судом також було відхилено заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і господарського судочинства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання за договором, таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом його визнання на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, що підтверджується висновками Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 13.06.2018 у справі №911/169/16, від 19.06.2018 у справі №916/993/17 та від 03.04.2019 у справі №913/317/18.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ГПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається.

Судом зазначено, що АТ КБ «ПриватБанк», подаючи позов до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль), в якому викладає обставини нецільового використання АТ «ЗЗФ» отриманих за кредитними договорами коштів, фактично вказує про неналежне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за кредитними договорами, тобто, не визнає виконання позивачем таких кредитних договорів, проведеними належним чином.

При цьому, суд не погодився з доводами відповідача про те, що законодавство України не передбачає наявності такого способу захисту права, як визнання припиненими зобов`язання, зазначивши, що до прав, які підлягають судовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, які належать суб`єктам цивільного права. Загальні засади цивільного законодавства і засади здійснення судочинства закріплюють право особи на захист у суді будь-яких порушених або невизнаних прав.

Судом виснувано, що у разі невизнання кредитором права боржника, передбаченого статтею 599 Цивільного кодексу України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом за позовом боржника на підставі пункту 1 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України.

Припинення договірного зобов`язання шляхом його виконання, проведеного належним чином, є юридичним фактом, наслідком якого є втрата сторонами такого зобов`язання статусу кредитора і боржника у зобов`язанні і, відповідно, права будь-яких взаємних вимог один щодо одного.

Одночасно судом зазначено про надання позивачем належних та допустимих доказів наявності обставин та ознак того, що АТ КБ «ПриватБанк» не визнається право АТ «ЗЗФ» на припинення зобов`язань за кредитними договорами №4З10282Д від 01.10.2010, №4З1075Д від 04.01.2007, №4З10304Д від 01.11.2010, №4З10303Д від 01.11.2010, №4З10283Д від 01.11.2010, №4З10284Д від 01.11.2010, №4З1074Д від 04.01.2007, №4З10145Д від 01.07.2010, №4З1194Д від 02.07.2007, що свідчить про обґрунтованість та правомірність заявленої позивачем позовної вимоги, виходячи із загальних засад цивільного законодавства й судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав та обов`язків сторін, дійшов висновку про те, що у разі невизнання кредитором права боржника, передбаченого статтею 599 Цивільного кодексу України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом за позовом боржника на підставі пункту першого частини другої статті 16 Цивільного кодексу України.

При цьому суд послався на можливість захисту прав особи у такий спосіб як визнання права боржника на припинення зобов`язання за договором, що підтверджується висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.10.2022 у справі №910/14224/20 в аналогічній категорії спору.

Однак колегія суддів не погоджується з висновками місцевого господарського суду, вважає їх помилковими виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово приходила до висновку, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідками.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

При цьому, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Застосування позивачем неефективного способу захисту, тобто способу, який не приводить до захисту чи відновлення порушених прав позивача внаслідок задоволення заявленої позовної вимоги, у тому числі подвоєння позову, є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 ГПК).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац дванадцятий частини другої зазначеної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права чи інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Інакше кажучи, суд має захистити право чи інтерес у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК, може застосовуватися лише в разі недоступності для позивача можливості захисту його права. Такий висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Такий висновок наведено, зокрема в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами після повного встановлення усіх фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем. Подібна за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Так само підставою для відмови у позові є відсутність у позивача того права чи законного інтересу, про який він стверджує.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі №910/12787/17.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Одним зі способів захисту, який передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, є визнання права. Норми частини другої статті 20 ГК України (чинної на дату ухвалення оскаржуваного рішення) визначають такі способи захисту, як визнання наявності або відсутності прав.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим)обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Схожі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2012 року у справі № 6-134цс12 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц.

Водночас застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Зокрема, неефективними є такі способи захисту права чи законного інтересу, як визнання права вимоги виконання зобов`язання від відповідача або визнання наявності договірного обов`язку відповідача, оскільки такі способи не ведуть до виконання боржником свого зобов`язання, у тому числі в примусовому порядку, та отримання кредитором належного на виконання зобов`язання. У цьому випадку в позивача виникне потреба повторного звернення до суду.

Також слід ураховувати, що наведені вище способи захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань будуть належними лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. Зокрема, у таких випадках: кредитор у правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку; особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право в межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

У разі якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора або кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

У справі, яка розглядається, позивач обрав спосіб захисту у вигляді визнання судом припиненими всіх зобов`язань АТ «ЗЗФ`перед АТ КБ «ПриватБанк» за Кредитними договорами внаслідок їх повного виконання позивачем, проведеного належним чином.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невизнання АТ КБ «Приватбанк» права АТ «ЗЗФ» на припинення зобов`язань за вказаними кредитними договорами у зв`язку із повним їх виконанням, проведеним належним чином. При цьому, позивач стверджує, що порушення відповідачем прав позивача виникло внаслідок звернення з позовом до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль), в якому АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що позивач не виконав свої зобов`язання за кредитним договором.

Як вбачається з матеріалів справи, що не заперечується відповідачем, між сторонами відсутні будь-які спори щодо виконання спірних кредитних договорів, використання коштів позивачем не за цільовим призначенням не є запереченням їх повернення, до матеріалів справи долучено довідки відповідача про відсутність заборгованості позивача перед відповідачем за спірними кредитними договорами, відповідач судового спору за участю позивача як кредитор за Кредитними договорами не ініціює.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що дії відповідача створюють для позивача ситуацію правової невизначеномсті і цим порушують його законний інтерес у цій правовій невизначеності, інформацію у позові, поданому Банком до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль) - в іноземній державі.

Позивачем не доведено суду належними, допустимими та достовірними доказами, як інформація у позові, поданому Банком до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль) впливає на правову визначеність у відносинах Банку та Заводу, на які права реально впливає чи потенційно може вплинути, які ризики створює.

Місцевий господарський суд не встановив, а матеріалами справи не підтверджується, яким чином Банк може звернути стягнення на майно Заводу або інакше одержати виконання у позасудовому порядку. Так само позивачем не доведено, яке право не може захистити Завод в межах судового розгляду.

Натомість, за відсутності доведення позивачем реального чи навіть потенційного впливу позову, поданого Банком в іноземній державі, чи інформації, яка міститься у поданому там позові, місцевий господарський суд дійшов безпідставного висновку про те, що ця інформація спричиняє для позивача стан правової невизначеності, внаслідок чого його інтерес підлягає судовому захисту.

З огляду на викладене, колегія суддів приймає до уваги аргументи відповідача про те, що подання позивачем позову в цій справі не спрямовано на захист його прав, а є спробою встановлення обставин для використання в подальшому в судових спорах в іноземних державах.

Оскільки позивач сам стверджує, що його інтерес порушений інформацією у поданому до Окружного суду в Тель-Авіві (Ізраїль) позові, то йдеться про відносини, які є предметом розгляду цього іноземного юрисдикційного органу. Відповідно, потенційний інтерес, який може мати позивач у зв`язку з поданим там позовом чи інформацією у ньому, також обмежується справою в цьому органі.

Спроби одержати юридично значимі для іноземного юрисдикційного органу висновки у питаннях факту чи питаннях права, які мав би робити сам цей іноземний юрисдикційний орган, мають штучний характер, адже спрямовані на те, щоб зв`язати цей орган висновками іншого суду так, ніби вони мають для нього якесь обов`язкове значення.

З огляду на існування в іноземній державі судового процесу, в якому предметом дослідження є окремі обставини, стосовно яких у цій справі місцевим господарським судом зроблено висновки, судове рішення українського суду в іноземному процесі може мати принаймні одне або декілька з таких значень: (1) значення res judicata з преклюзивним ефектом для наступного ідентичного позову між тими ж сторонами; (2) преюдиціальне значення стосовно окремих обставин; (3) доказове значення стосовно окремих обставин.

На переконання колегії суддів, поданий позивачем позов, який не має для правової визначеності у відносинах між Банком та Заводом жодного юридичного значення (оскільки у цій справі судом не встановлено обставин, з якими право пов`язує необхідність захистити інтерес особи у правовій визначеності, отже інтерес позивача не потребував захисту і захищений рішенням суду не був), має штучний характер.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, апеляційний суд констатує, що у позивача відсутнє суб`єктивне невизнане право, що підлягало б захисту в судовому порядку у даній справі, і як наслідок відсутній спір про право, подання банком Ізраільського позову жодним чином не несе негативного впливу (порушення, невизнання чи оспорення) на будь-які права та законні інтереси ЗЗФ за кредитними договорами та не свідчить про те, що Банк не визнає будь-якого права ЗЗФ за кредитними договорами.

Банк не стверджує ані в Ізраільському позові, поданому до Окружного суду в Тель-Авіві, ані в цій справі, що ЗЗФ (позивач) не перераховував Приватбанку кошти за кредитними договорами, банк не заперечує проти таких перерахувань та не стверджує про наявність заборгованості за кредитними договорами.

Висновки щодо фактичного цільового використання коштів за кредитними договорами не мають значення для розгляду доводів ЗЗФ про те, що ПриватБанк ніби-то заперечує повернення коштів за кредитними договорами, та жодним чином не мають значення для розгляду вимог ЗЗФ про визнання припиненими зобов`язань за кредитними договорами, а тому не належать до предмета доказування у даній справі та не мають значення для розгляду даної справи. Більш того, ЗЗФ не навело ніяких обставин щодо використання коштів за Кредитними договорами, що також вказує на те, що такі осбавини не підлягають встановленню.

Відповідач аргументовано зазначає, що обставини щодо джерела походження коштів, використаних для здійснення перерахувань з погашення кредиту, з приводу чого позивач вказав, що ним додаються до позовів окремі документи, не належать до предмета доказування обставин у справі.

ПриватБанк не заперечував в Ізраільському позові проти здійснення йому перерахувань за кредитними договорами, у тому числі не заперечував, посилаючись на джерела коштів, за рахунок яких вони були здійснені. До того ж кредитні договори взагалі не містять умов щодо джерел походження коштів для здійснення відповідних перерахувань.

Також не є предметом доказування у цій справі обставини використання ПриватБанком певної інформації, що захищається банківською таємницею під час звернення з Ізраільським позовом до Окружного суду в Тель-Авіві, оскільки ці обставини не підтверджують позовні вимоги позивача про припинення зобов`язань за кредитними договорами та не можуть мати значення для вирішення цієї справи.

На переконання відповідача, що не спростовано відповідачем, використання банком певної інформації, що захищається банківською таємницею, під час подання Ізраільського позову відбувалося з дотриманням вимог законодавства та з метою реалізації гарантованого Конституцією України права на звернення до суду для захисту прав, свобод та законних інтересів.

Крім того, не є предметом доказування у справі обставини, які стосуються тверджень ЗЗФ про ніби-то порушення його права власності на кредитні кошти за кредитними договорами, на інше майно та активи, заподіяння шкоди його діловій репутації.

Право власності підлягає захисту у чітко визначених законодавством випадках та окремими способами, передбаченими главою 29 ЦК України, разом з тим, такі позовні вимоги ЗЗФ не заявлялись.

Як встановлено колегією суддів, що підтверджується матеріалами справи, АТ «ЗЗФ» не є відповідачем за Ізраїльським позовом банку та останній не заявив до позивача жодних позовних вимог будь-якого характеру, зокрема, відповідач не звертався до позивача з вимогою про стягнення коштів за кредитними договорами та не зазначає, що не визнає будь-якого права позивача за кредитними договорами.

З огляду на існування судового процесу в іноземному суді, розуміючи штучний характер судового провадження в Україні, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для задоволення заявленого позивачем позову.

Отже судом першої інстанції неправильно застосовано ст.15, ч.1 ст.16, п.1 ч.2 ст.16, ч.1 ст.509 ЦК України, ч.2 ст.20 ГК України та ч.2 ст.4 і ст.5 ГПК України без врахування висновків Верховного Суду, що призвело до помилкового висновку про належність обраного позивачем способу захисту, оскільки вимога про визнання права боржника на припинення зобов`язань, так і фактично заявлені/задоволені у справі вимоги про визнання зобов`язань припиненими не є належними способами захисту.

При цьому помилковими є посилання суду на позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 19.10.2022 у справі №910/14220/20, оскільки справи за наявними доводами позовних вимог, поданими доказами в їх обґрунтування, доводами апеляційних та касаційних скарг та доказами, поданими також в їх обґрунтування, наявними первинними у справі матеріалами/відсутніми первинними документами, не є ідентичними.

Колегією суддів прийнято до уваги решту доводів апелянта в обґрунтування доводів апеляційної скарги, заперечення позивача проти їх задоволення, однак це не впливає на висновок суду про відмову в позові у зв`язку з неналежно обраним позивачем способом захисту, оскільки вимога про визнання права боржника на припинення зобов`язань, так і фактично заявлені/задоволені у справі вимоги про визнання зобов`язань припиненими не є належними способами захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, колегія суддів спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

Відповідно до положень ст.2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі наведено достатні та переконливі доводи, на підставі яких колегія суддів дійшла висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.

При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Інші доводи та міркування учасників судового процесу обґрунтовано не досліджувались колегією суддів з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).

З огляду на вказані обставини, апеляційна скарга Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з прийняттям нового про відмову в позові з підстав, викладених в мотивувальній частині постанови.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з її задоволенням на підставі ст.129 ГПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2023 у справі №910/4863/22 скасувати.

3. Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4.Стягнути з Акціонерного товариства «Запорізький завод феросплавів» (69035, Запорізька обл., Запорізький р-н, м. Запоріжжя, вул. Діагональна, 1, ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (01001, м. Київ, вул. Грушевського Михайла, 1Д , ) 33 493,50 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Доручити Господарському суду міста Києва видати наказ.

6. Матеріали справи №910/4863/22 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 11.03.2026.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко