номер провадження справи 26/56/24
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.10.2025 Справа № 908/1634/24(908/2694/24)

м.Запоріжжя Запорізької області

Суддя Юлдашев Олексій Олексійович, розглянувши матеріали позовної заяви

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1)

до відповідачів: 1/ ФО ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 );

2/ ФО ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 );

3/ ФО ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 );

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1/ Розпорядник майна, арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162);

2/ Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова (Грамс) Ольга Валеріївна (49000 Україна, м. Дніпро, вул. Калинова, буд. 3);

3/ Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Казак Ірина Юріївна ( АДРЕСА_5 )

про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності

в межах справи № 908/1634/24

про банкрутство - Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, (69118 Україна, м. Запоріжжя, проспект Героїв Національної гвардії України (проспект 40-річчя Перемоги), буд. 63, прим. 1)

кредитор ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ( АДРЕСА_6 )

розпорядник майна арбітражний керуючий Венська Оксана Олександрівна (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 174 від 24.04.2013; адреса: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 62, а/с 162)

Представники сторін:

від позивача Чміль Ю.В. (в режимі відеоконференції)

від відповідачів не з`явились

треті особи не з`явились

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Запорізької області 07.10.2024 надійшла позовна заява за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ до відповідачів: ФО ОСОБА_1 , ФО ОСОБА_2 , ФО ОСОБА_3 , за участю третіх осіб, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, для розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство позивача.

07.10.2024 автоматизованою системою документообігу Господарського суду Запорізької області здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, справу № 908/2694/24 розподілено судді Юлдашеву О.О.

Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 14.11.2024 прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, для розгляду в межах справи № 908/1634/24 про банкрутство позивача, відкрито провадження з розгляду позовної заяви; ухвалено розглядати позовну заяву за правилами загального позовного провадження з урахуванням особливостей, визначених Кодексом України з процедур банкрутства; підготовче засідання призначено на 10.12.2024р. о 12-00, залучено до участі у справі третіх осіб.

Цією ж ухвалою суду витребувано додаткові документальні докази по справі.

До суду надійшли наступні документи:

- 02.12.24 документи від Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області на виконання ухвали суду від 14.11.2024;

- 09.12.24 заява третьої особи ОСОБА_5 про розгляд справи без участі;

- 13.12.24 документи від приватного нотаріуса Щетіловї О.В. на виконання ухвали суду від 14.11.2024.

Ухвалою від 10.12.2024 відкладено підготовче засідання на 02.01.2025р. об 11-30. Повторно витребувано додаткові документальні докази по справі.

До суду надійшли такі документи:

- 27.12.24 клопотання позивача про відкладення підготовчого засідання та продовження строку підготовчого провадження;

- 30.12.24 документальні докази по справі від приватного нотаріуса Казак І.Ю. на виконання ухвал суду;

- 01.01.25 заява третьої особи ОСОБА_5 про розгляд справи без її участі.

Ухвалою від 02.01.25 продовжено строк розгляду підготовчого засідання на тридцять днів; відкладено підготовче засідання на 18.02.2025 об 11-45; витребувано повторно у Шевченківського районного суду м. Києва копію рішення від 06.07.2010 року у справі № 2-9279/10, за позовом ВАТ КБ Надра до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 830809/ФЛ від 09.06.2008 року, яким стягнуто борг у сумі 236 844, 66 доларів США, що становить 1 891 204, 61 грн, судовий збір в розмірі 1 700 грн та виплати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн, а всього 1 893 024 грн 61 коп.

Сторони не направили своїх представників у судове засідання 18.02.25.

До суду 16.01.2025 надійшли листи Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради на виконання попередніх ухвал суду.

17.02.2025 клопотання позивача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з ненаданням усіх доказів, витребуваних судом.

18.02.2025 надійшла заява третьої особи ОСОБА_5 пр розгляд справи без її участі.

Ухвалою від 18.02.2025 відкладено підготовче засідання на 03.04.2025р. о 10-15; витребувано повторно у Шевченківського районного суду м. Києва у строк до 18.03.25 завірену належним чином копію рішення від 06.07.2010 року у справі № 2-9279/10, за позовом ВАТ КБ Надра до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 830809/ФЛ від 09.06.2008 року, яким стягнуто борг у сумі 236 844, 66 доларів США, що становить 1 891 204, 61 грн, судовий збір в розмірі 1 700 грн та виплати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120, 00 грн, а всього 1 893 024 грн 61 коп.

Ухвалою від 03.04.2025 закрито підготовче провадження у справі № 908/1634/24(908/2694/24) з розгляду позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю МЕНЕЛАЙ, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; призначено справу до розгляду по суті на 10.06.2025 р. о 10:00 год.

Судові засідання відкладались ухвалами суду.

Відповідачі в судове засідання 14.10.2025 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, зокрема судом було розміщено (оприлюднено) на веб-порталі Судової влади України оголошення про виклик у судове засідання по справі № 908/1634/24(908/2694/24) Відповідачів.

Представник Позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність належно повідомлених Відповідачів про розгляд справи за наявними матеріалами справи та ухвалити рішення з метою дотримання розумного строку розгляду справи.

У судовому засіданні 14.10.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 240 ГПК УКраїни.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника Позивача, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне.

09.06.2008 року між ОСОБА_1 та Відкритим акціонерним товариством КБ «Надра» (найменування змінено на Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» на виконання вимог Закону України «Про акціонерні товариства») було укладено Кредитний договір №830809/ФЛ, відповідно до умов якого, Банк надав Відповідачу кредит у іноземній валюті у розмірі 197993,42 доларів США строком до 12 травня 2025 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 14,49 % річних.

За умовами Кредитного договору №830809/ФЛ від 09.06.2008 року (п.3.3.1.) боржник повинен був вносити щомісячно суму мінімально необхідного платежу у розмірі 2 617,69 дол.США.

Відповідачем 1 зобов`язання за кредитним договором виконувались не належними чином у зв`язку з чим ПАТ КБ «НАДРА» звернулося до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою про стягнення заборгованості з Відповідача 1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2010 року у справі № 2-9279/10 позовні вимоги Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до Відповідача 1 задоволено та стягнуто на користь Відкритого акціонерного товариства Комерційний банк "Надра заборгованість за кредитним договором № 830809/ФЛ від 09.06.2008 року в сумі 236 844,66 доларів США, що становить 1893024,61 грн.

Рішення набрало законної сили.

05 серпня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22.05.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений Договір №GL48N718070_blank про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №830809/ФЛ від 09.06.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

30 вересня 2020 року між ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» та ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» був укладений Договір №GL48N718070_blank_01 про відступлення прав вимоги. За умовами даного Договору ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 830809/ФЛ від 09.06.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

27 травня 2024 року між ТОВ «БРАЙТ ІНВЕСТМЕНТ» та ТОВ «Менелай» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги № 270524-3М. За умовами даного Договору ТОВ «Менелай» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів зокрема за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) №830809/ФЛ від 09.06.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

Частиною 1 ст. 512 ЦК України, визначено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України).

Позивачем було надано докази на підтвердження набуття права вимоги за Кредитним Договором (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень тощо) № 830809/ФЛ від 09.06.2008 року укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра» та договорами забезпечення.

Доказів оскарження Договорів відступлення права вимоги до матеріалів справи не надано, як і не надано доказів на підтвердження визнання недійсним таких договорів в судовому порядку.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже до Позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №830809/ФЛ від 09.06.2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ КБ «Надра».

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вбачається, що 27.04.2011 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за №841. Право власності було зареєстровано з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

18.11.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_7 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Казак І.Ю., зареєстрований в реєстрі за №945. Право власності було зареєстровано з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Стверджуючи про наявність підстав для визнання договору недійсним, Позивач зазначає про його фраудаторність, вчинення на шкоду кредитору з метою унеможливлення звернення стягнення на єдине майно і суд доводи Позивача визнав обґрунтованими.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства.

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою.

Отже, приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 зазначено: «В юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам».

Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шкоди (зловживання правом). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку (пункти 110, 111 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 (пункт 78), від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22) (пункт 89), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22) (пункт 34), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18).

Отже, правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.

Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.

Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному договорі, в тому числі договорі купівлі-продажу, має певну специфіку, яка проявляється у обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відносяться момент укладення договору, стан платоспроможності, події, що опосередковують укладення договору.

У постанові від 10.07.2024 року справа №201/3274/21 Верховний Суд зазначив, що: «Критеріями для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і винятки із цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); ціна договору (ринкова/неринкова); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Саме ці обставини і є вирішальними під час доведення фраудаторності, а отже, й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства».

У даній справі встановлено, що вчиненню спірного Договору купівлі-продажу від 27.04.2011 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передувало отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у Банку та придбання у власність квартири за рахунок кредитних коштів.

При цьому ОСОБА_1 мав кредитні грошові зобов`язання перед Банком і ці зобов`язання належно не виконував.

Зокрема наявність заборгованості було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2010 року у справі № 2-9279/10, яким стягнуто з Відповідачем 1 заборгованість за кредитним договором № 830809/ФЛ від 09.06.2008 року в сумі 236 844,66 доларів США, що становить 1893024,61 грн.

Тобто на час укладення договору купівлі-продажу у Відповідача 1 вже була наявна заборгованість у розмірі 236 844,66 доларів США.

Доказів виконання кредитних зобов`язань матеріали даної справи не містять.

Верховний суд акцентує увагу, що відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна.

Правочин не може використовуватися учасниками правовідносин для уникнення від виконання зобов`язань (незалежно від наявності судового рішення), сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як вже згадано, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В обранні варіантів добросовісності поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконувати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредиторів.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками господарських відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним чи зменшується обсяг його платоспроможності, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору (кредиторам).

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Як вбачається з умов договору купівлі-продажу 27.04.2011 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , домоволодіння АДРЕСА_7 за домовленістю сторін відчужена за 943031,00 грн., що за курсом станом на день укладення договору купівлі-продажу складало приблизно 61797,00 дол.США

При цьому ОСОБА_1 отримав у Банку 197993,42 доларів США кредитних коштів на придбання цієї квартири. Відповідно до Договору іпотеки від 09.06.2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 , визначена вартість домоволодіння складала 1099980,00 грн., що в еквіваленті при перерахуванні на долари США по офіційному курсу НБУ станом на день укладення зазначеного договору складає 226 753,25 дол.США.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження оплати за договорами відчуження Відповідачем 2 та Відповідачем 3.

Не обхідно також звернути увагу на той факт, що Відповідач 1 отримав кредитні кошти для проведення розрахунку за договором купівлі-продажу домоволодіння, який укладався з ОСОБА_2 . Тобто Відповідач 1 за кредитні кошти придбав майно у Відповідача 2 та потім відчужив його на користь саме Відповідача 2.

Разом з цим, доцільно звернути увагу на постанову Верховного Суду від 08.01.2025 року у справі № 760/21831/18, в якій Суд зазначив, що відповідно до положень цивільного законодавства, недійсність договору передбачає відновлення сторін у початковий стан, що означає повернення покупцю сплачених ним коштів або відшкодування вартості майна іншим способом, передбаченим законом. Таким чином, інтереси покупця будуть захищені в рамках встановленого правопорядку, і це усуне необхідність у додаткових діях для відшкодування збитків.

З огляду на викладене вище у сукупності, слід визнати, що Відповідач 1, вчиняючи Договір купівлі-продажу квартири від 27.04.2011 року, про недійсність якого заявлено Позивачем, діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду кредитору Банку та з метою ухилення від виконання кредитних зобов`язань шляхом звернення стягнення на квартиру, що є підставами для визнання цього Договору недійсним згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, на підставі загальних засад цивільного законодавства, які вимагають справедливості, добросовісності та розумності у правовідносинах (п.6 ст.3 ЦК України), недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України) та на підставі ч.1 ст.203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 78 ГПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.79 ГПК України).

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Відповідно до частини першої статті 14 Господарського процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст.86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже позов є правомірним та обґрунтованим.

За змістом ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Крім того, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У відповідності до п. 4 ч. 2 ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Поняття і види доказів викладені у статті 73 ГПК України, згідно якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів (ст. 74 ГПК України).

Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond doubt"). Натомість у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Крім того у пунктах 1-3 частини 1 статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема, питання, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Відтак, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарські суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також навести ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог статті 7 ГПК України щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Оцінку аргументам та доводам учасників, матеріалам справи, які мають значення та впливають на вирішення спору, судом надано.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позов обґрунтованим, доводи наведені в позовній заяві доведеними та такими, що відповідають чинному законодавству, а відтак позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідачів.

Керуючись ст.ст. 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства, ст.ст. 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236-241, 326 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_7 , укладений 27.04.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Грамс О.В., зареєстрований в реєстрі за №841 та скасувати у Реєстрі права власності на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на домоволодіння АДРЕСА_7 , дата внесення запису 04.05.2011 року, РНМ 22974915, скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на домоволодіння АДРЕСА_8 , індексний номер рішення: 17283470 від 18.11.2014 року, запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 7727226, припинивши право власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на домоволодіння АДРЕСА_8 .

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_7 , укладений 18.11.2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Казак І.Ю., зареєстрований в реєстрі за №945 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на домоволодіння АДРЕСА_8 , індексний номер рішення: 17287235 від 18.11.2014 року, запис про проведену державну реєстрацію запис право власності/довірчої власності: 7728854, припинивши право власності за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на домоволодіння АДРЕСА_8 .

Стягнути з Тація Миколи Дмитровича, РНОКПП НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Стягнути з Демедюка Артема Юрійовича, РНОКПП НОМЕР_3 ( АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ) на користь Державного бюджету України (отримувач: ГУК у Зап.обл/м.Зап./Вознес./22030101, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37941997, Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.), код банку отримувача (МФО) 899998, рахунок отримувача UA3008513) 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн 00 коп. судового збору.

Видати накази.

У зв`язку із введенням із 05 год. 30 хв. 24.02.22 воєнного стану в Україні Указом Президента України від 24.02.22 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» через військову агресію Російської Федерації проти України … рішення складено 12.02.26.

Суддя О.О. Юлдашев

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Відповідно до ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.