суддів М. В. Мазура, М. М. Гімона , О. А. Губської, А. А. Ємця, В. В. Короля, Л. Ю. Кишакевича , О. В. Кривенди, Н. В. Шевцової,
до постанови Великої Палати Верховного Суду
від 17 грудня 2025 року
справа № 908/2388/21
провадження № 11-73гс24
«44. ...це суперечило б закріпленому в Конвенції принципу юридичної визначеності, якби національні суди могли ухвалювати рішення, що суперечать закону, і таким чином в непередбачуваний спосіб тлумачити положення національного законодавства, обґрунтовуючи його абстрактним твердженням поза межами будь-яких розумних дискреційних повноважень суду…
47. ...з огляду на чіткий текст закону оскаржувана зміна тлумачення більше нагадувала поправку до закону, аніж врегулювання розбіжностей у судовій практиці…»
«ТОВ "Укркава" проти України»
«22. "Пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на розгляд у суді або трибуналі будь-якої справи, що стосується його цивільних прав та обов`язків"...
23. У зв`язку з цим доцільно розглянути твердження Уряду про те, що заявниця все одно не мала б ніякої користі від судової постанови про окреме проживання з чоловіком...
Суд відхиляє таку аргументацію. Судова постанова про окреме проживання є засобом правового захисту, який передбачений ірландським законодавством, і, як такий, він має бути доступним для будь-якої особи, яка відповідає встановленим умовам. Вибір засобу правового захисту залишається за особою; отже, навіть якщо б вибір пані Ейрі був менш відповідним до її конкретних обставин, ніж інші засоби, це не мало б значення»
«Ейрі проти Ірландії»
(заява № 6289/73, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 1979)
1. Хоча ця справа була передана на розгляд Великої Палати для вирішення питання про те, хто є належним відповідачем за вимогою про знесення об`єкта самочинного будівництва, вона, однак, підняла дві проблеми більш фундаментального характеру - щодо меж судового тлумачення та щодо ознаки «неефективності» як окремої підстави відмови в задоволенні законної та обґрунтованої позовної вимоги.
Короткий виклад фактичних обставин справи
та змісту ухвалених судових рішень
2. У цій справі суди розглядали позов прокурора, поданий в інтересах держави в особі Запорізької міської ради (далі - Міськрада) до трьох відповідачів - ПП «Терра Віта V», ТОВ «Люкс Комфі» і ТОВ «Арт 2005», засновниками, власниками та директорами яких, як встановили суди, фактично були одні й ті самі особи.
3. У позові були заявлені вимоги про скасування рішень державного реєстратора про реєстрацію збудованих об`єктів, визнання недійсними договорів купівлі-продажу цих об`єктів і усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих об?єктів нерухомого майна.
4. Як встановили суди, у 2007 році ПП «Терра Віта V» отримало в оренду земельну ділянку для житлової забудови, однак у 2016 році за рішенням суду договір оренди було розірвано через несплату орендної плати, а ділянку повернуто у комунальну власність. Після ухвалення рішення судом першої інстанції між ПП «Терра Віта V» та ТОВ «Люкс Комфі» було укладено інвестиційний договір щодо будівництва нежитлової будівлі.
5. Після повернення земельної ділянку в комунальну власність Державна архітектурно-будівельна інспекція зафіксувала початок будівельних робіт і видала припис про зупинення підготовчих та будівельних робіт, які не відповідають законодавству. Попри це у червні-липні 2017 року державним реєстратором виконавчого комітету Орлянської сільської ради Василівського району Запорізької області було проведено державну реєстрацію права приватної власності за ТОВ «Люкс Комфі» на нежитлові приміщення, побудовані на зазначеній земельній ділянці.
6. У серпні 2017 року ці приміщення були продані ТОВ «Арт 2005», за яким наразі зареєстровано право власності на ці об`єкти.
7. За фактом складання службовою особою шляхом зловживання своїми службовими повноваженнями завідомо неправдивих офіційних документів (декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкта до експлуатації) здійснювалося кримінальне провадження, але воно було закрито у 2020 році у зв`язку із закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності.
8. З урахуванням цих фактичних обставин суд першої інстанції ухвалив рішення, залишене без змін судом апеляційної інстанції, яким задовольнив позов прокурора та вирішив:
- визнати недійсними 12 рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення з одночасним припиненням речових прав щодо цього майна;
- визнати недійсними 10 договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень;
- зобов`язати ПП «Терра Віта V», яке здійснювало будівництво, усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих об`єктів нерухомого майна.
9. Касаційну скаргу на ці рішення подав лише один з відповідачів - ТОВ «Арт 2005», який наполягав, серед іншого, на тому, що вимога про знесення самочинного будівництва була заявлена до неналежного відповідача - до ПП «Терра Віта V», яке не є власником цього нерухомого майна (належним відповідачем було ТОВ «Арт 2005», але до нього така вимога не була заявлена); крім того, згідно усталеної практики Великої Палати «визнання недійсними договорів та скасування рішень реєстраторів не є ефективним способом захисту та не забезпечує усунення порушень». У зв`язку з цим ТОВ «Арт 2005» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове про відмову у позові.
10. Велика Палата погодилася з цими аргументами та задовольнила касаційну скаргу відповідача.
Мотиви окремої думки
11. Як більшість суддів Великої Палати Верховного Суду, яка голосувала за постанову, так і автори цієї окремої думки не мають сумнівів у тому, що в цій справі йдеться саме про самочинне будівництво і що відповідачі, які є пов`язаними особами через своїх засновників і керівників, своїми узгодженими діями призвели до неправомірної за своєю суттю реєстрації права власності на самочинно збудовану нерухомість на земельній ділянці, яка не належить відповідачам і не виділялася їм для відповідних цілей.
12. Але в той час, як більшість суддів дійшла висновку про необхідність скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ми вважаємо, що для цього не було підстав.
13. По-перше, Велика Палата мала відхилити наведені вище аргументи скаржника, як мінімум, з огляду на принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу - фактично один із ключових аргументів касаційної скарги ТОВ «Арт 2005» стосувався прав іншого відповідача - ПП «Терра Віта V», якого суд зобов`язав знести самочинно збудований об`єкт, а інший - прав позивача, оскільки в касаційній скарзі йшлося, що «визнання недійсними договорів та скасування рішень реєстраторів не є ефективним способом захисту» [прав позивача]. Однак, ні ПП «Терра Віта V», ні прокурор не подавали касаційних скарг і не заявляли таких аргументів.
14. По-друге, стосовно питання про належного відповідача за вимогою про знесення самочинного будівництва Велика Палата зробила висновок, який не узгоджується ні зі змістом ч. 4 ст. 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), ні з положеннями ч. 2 ст. 212 Земельного кодексу України (далі - ЗК), які регулюють це питання.
15. Зокрема, як зазначено в постанові суду, «належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є не забудовник, а саме останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво». Натомість ч. 4 ст. 376 ЦК говорить про те, що самочинне будівництво «підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок», а ч. 2 ст. 212 ЗК - що знесення будинків, будівель і споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці «здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки».
16. Оскільки Велика Палата зробила цей висновок не шляхом тлумачення (хоча би розширеного) наведених норм, а як наслідок абстрактних міркувань щодо природи негаторного позову, він є прикладом тлумачення contra legem, яке несе ризик порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожного разу, коли обов`язок знесення (або обов`язок відшкодування вартості знесення) буде автоматично покладено на «останнього набувача» замість особи, «яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво» або «яка самовільно зайняла земельну ділянку», як це прямо передбачено законом. Цей ризик буде особливо високим, коли йтиметься про добросовісних набувачів нерухомого майна після їх державної реєстрації.
17. З урахуванням принципу поділу влади та вимог правової визначеності суди, як правило, повинні спиратися на закон. Це звичайно не виключає для судів можливість, коли є така необхідність, використовувати різні способи тлумачення, які здатні забезпечити належну гнучкість застосування абстрактних норм у конкретних правовідносинах, або навіть здійснювати тлумачення praeter legem (тобто за межами буквального змісту, але не всупереч закону). Однак це означає неможливість судового тлумачення contra legem (тобто всупереч закону).
18. Насправді вимога керуватися нормами закону є однією із ключових засад принципу верховенства права (Rule of Law) і тому відмова суду застосувати чітку норму закону може бути виправдана лише у виключних випадках - коли вона явно суперечать нормам з вищою юридичною силою (наприклад, Конституції України, Конвенції, іншим нормам міжнародного права тощо) або якщо її застосування в конкретній справі порушуватиме конституційні або конвенційні права людини (оскільки «законність» втручання у права людини в багатьох випадках є лише першим елементом тесту на відповідність Конвенції, за яким слідує оцінка мети такого втручання та його «необхідності в демократичному суспільстві»). Тим не менше, як демонструє справа «ТОВ "Укркава" проти України», простого бажання сформулювати «кращу» або «більш доречну» норму недостатньо для того, щоб суд міг відкинути існуючу законодавчу норму - удосконалення законодавства є справою, в першу чергу, парламенту, тоді як роль суду щодо цього є більш обмеженою.
19. По-третє, ми не погоджуємося із висновком більшості про те, що «прокурором обрані неефективні способи захисту прав Міськради» в частині визнання недійсними рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення та визнання недійсними договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень з припиненням права власності на відповідні об`єкти нерухомості.
20. Насправді, особливо в ситуації, коли Велика Палата вирішила відмовити в задоволенні вимоги прокурора про знесення самочинного будівництва, як такої, що заявлена до неналежного позивача, задоволення наведених вище вимог достатньо ефективно захистило би права Міськради, оскільки після цього щонайменше перестали б існувати юридичні перешкоди в користуванні власником земельною ділянкою. Натомість від відмови в задоволенні цих вимог через їх «неефективність» виграли лише відповідачі.
21. Загалом же відмова в задоволенні законної та обґрунтованої позовної вимоги з посиланням на те, що вона здається суду «неефективною», не ґрунтується на жодній нормі матеріального чи процесуального права та закладає небезпеку порушення права на справедливий суд і, як не дивно, права на ефективний засіб правового захисту, гарантованих статтями 6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також прав, яких безпосередньо стосується відповідний позов (наприклад, права власності, права на повагу до приватного і сімейного життя, свободи вираження поглядів тощо).
22. Це твердження ґрунтується на простій тезі: навіть якщо дійсно існує якийсь найбільш ефективний спосіб захисту, задоволення менш ефективної, але законної та обґрунтованої позовної вимоги, свідомо обраної позивачем, завжди забезпечуватиме більшу ефективність захисту його прав, ніж відмова в позові, яка очевидно зводить таку ефективність до нуля (особливо якщо після кількох років судового провадження в такій справі позивач буде позбавлений можливості успішно подати новий позов у зв`язку із закінченням позовної давності або з інших причин).
23. Крім того, прагнення знайти єдиний найбільш «ефективний» спосіб захисту для кожної ситуації неминуче підриває правову визначеність - позивачеві необхідно не просто обрати один або декілька передбачених законом або договором способів захисту, але й вгадати, який із них у подальшому буде розцінений судом як справді «ефективний». Така надмірна, позбавлена гнучкості казуїстичність судової практики, яка поєднана з суб`єктивною оцінкою судами «ефективності» обраного позивачем способу захисту, перетворює судовий захист на надзвичайно складне завдання з непередбачуваним результатом навіть для професійних юристів. Ця справа, де законні та обґрунтовані, але недостатньо ефективні позовні вимоги прокурора залишилися без задоволення, яскраво це демонструє.
24. Далі наведено текст окремих розділів, які пропонувалися як альтернатива основному проєкту постанови.
Щодо тлумачення та застосування ст. 376 ЦК і ст. 212 ЗК
25. У касаційній скарзі ставилося питання про те, що вимога про знесення самочинно збудованих об`єктів була заявлена до неналежного відповідача - ПП «Терра Віта V», яке ніколи не було і зараз не є власником цього нерухомого майна, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.
26. Розглянувши це питання, колегія суддів Касаційного господарського суду передала цю справу на розгляд Великої Палати, вважаючи за необхідне відступити від висновків Касаційного цивільного суду про те, що належним відповідачем за позовом власника землі про знесення об`єкта самочинного будівництва є не забудовник, а саме останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво (постанови від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20). При цьому колегія суддів наголошувала на тому, що положення статті 376 ЦК не пов`язують обов`язок знесення самочинного будівництва із фактом державної реєстрації права власності на таке майно (самочинне будівництво).
27. Відповідно до частини першої статті 376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони:
- збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети,
- або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту,
- або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
28. При цьому будівництво на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, охоплює різні ситуації:
- коли особа отримала у встановленому порядку земельну ділянку не для мети будівництва чи з метою будівництва іншого об?єкта,
- або коли особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яку не отримувала в установленому законом порядку взагалі,
- або якщо після надання земельної ділянки у користування відповідний договір було розірвано чи визнано недійсним (тобто особа не має юридичних прав на земельну ділянку) тощо.
29. Отже, будівництво на земельній ділянці, "що не була відведена для цієї мети", нерідко може бути поєднано із самовільним зайняттям земельної ділянки, що є правопорушенням відповідно до статті 211 ЗК.
30. Самовільним зайняттям земельної ділянки є активні протиправні дії особи, спрямовані на фактичне заволодіння чи/та використання земельної ділянки або її частини за відсутності рішення уповноваженого органу чи волевиявлення власника про її відчуження чи надання в користування або рішення про користування у конкретний спосіб (будівництво конкретного об`єкта).
31. Відсутність у особи прав на земельну ділянку за загальним правилом унеможливлює правомірне отримання такою особою документів, необхідних для виконання будівельних робіт, оскільки, як зазначалося вище, право на забудову земельної ділянки належить власнику або особі, яка отримує земельну ділянку у користування.
32. Отже, правові наслідки самовільного зайняття земельної ділянки та самовільного будівництва передбачені одночасно статтями212 ЗК і 376 ЦК.
33. Стаття212 ЗК передбачає, що:
- самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (ч. 1);
- приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч. 2).
34. Водночас, як слідує зі змісту частини четвертої статті 376 ЦК, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
35. Беручи до уваги, що наведені норми у дещо різних термінах визначають суб?єкта, який або за рахунок якого має відбуватися знесення самочинного будівництва, в цілях забезпечення правової визначеності Великій Палаті належало запропонувати їх несуперечливе (узгоджене) тлумачення. При цьому результат такого тлумачення мав бути "передбачуваним", тобто розумно ґрунтуватися на змісті цих норм, їх меті, а також враховувати інші доречні норми й принципи та не суперечити практиці Європейського суду з прав людини (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі "ТОВ «Укркава» проти України" від 06.02.2025).
36. Хоча наведені законодавчі положення стосуються дотичних питань, жодне з них, взяте в цілому, не може розглядатися як спеціальне по відношенню до іншого, оскільки самовільне зайняття земельної ділянки не обов?язково може бути пов?язано із самочинним будівництвом, а будівництво може бути самочинним не тільки внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки, але й з інших причин.
37. Отже, при вирішенні питання про належного відповідача у спорах про знесення самочинного будівництва необхідно в першу чергу виходити зі змісту ст. 376 ЦК (оскільки вона безпосередньо регулює правові наслідки самочинного будівництва) - вимога про знесення об?єкта самочинного будівництва може бути заявлена до особи, "яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво".
38. Хоча у ст. 376 ЦК законодавець вживає слово "особа" в однині, мета цієї норми явно полягає в тому, щоб визначити належну особу, за рахунок якої здійснюється знесення, але не кількість таких осіб, тому ч. 4 ст. 376 ЦК не можна розуміти як таку, що забороняє звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва одночасно до кількох осіб, які спільно або послідовно здійснили або здійснюють самочинне будівництво.
39. Крім того, поняття "особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво", має тлумачитися з урахуванням обставин конкретної справи - такою особою може бути фізична або юридична особа, яка, знаючи про протиправний характер такої забудови, безпосередньо вела (веде) будівництво, замовила чи профінансувала таке будівництво. Не може вважатися "особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво" підрядник чи інвестор, який не знав і не міг знати про протиправний характер такого будівництва (особливо, якщо мова йде про інвестора, який став жертвою незаконних дій забудовника).
40. Разом із тим, зміст частини другої статті 212 ЗК указує на те, що вона містить спеціальне правило для окремого випадку - знесення самочинного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці, яке здійснюється "за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки".
41. У певних ситуаціях особа, "які здійснила (здійснює) самочинне будівництво", буде співпадати з особою, "яка самовільно зайняла земельну ділянку", однак не завжди. Як показує практика, бувають випадки, коли об?єкти самочинного будівництва, збудовані на самовільно зайнятій земельній ділянці, фактично переходять у володіння інших осіб. Іноді це супроводжується навіть державною реєстрацією прав власності (володіння) на такі об?єкти, наприклад, на підставі підроблених документів тощо (це в кінцевому рахунку не позбавляє відповідний об?єкт ознак самочинно збудованого, але може мати значення для оцінки добросовісності дій останнього фактичного володільця такого об?єкта).
42. У таких випадках власник земельної ділянки може подати позов як до особи, яка "здійснила самочинне будівництво", на підставі ч. 4 ст. 376 ЦК, так і до особи, яка "самовільно зайняла земельну ділянку", у тому числі після того, як відповідний об?єкт було частково або повністю збудовано на підставі ч. 2 ст. 212 ЗК (крім випадків, про які йтиметься нижче), або до всіх таких осіб.
43. Іншими словами, частина друга ст. 212 ЗК створює достатню правову підставу позиватися про знесення об?єкта самочинного будівництва до останнього фактичного володільця самовільно зайнятої земельної ділянки з об?єктом самочинного будівництва (крім деяких випадків), але водночас не забороняє власнику (користувачу) земельної ділянки заявити таку вимогу також/або до забудовника на підставі ч. 4 ст. 376 ЦК.
44. Цей висновок ґрунтується на кількох аргументах:
- ч. 2 ст. 212 ЗК не містить жодної вказівки на те, що такий позов може бути подано виключно до останнього фактичного володільця земельної ділянки, натомість використання в тексті статті дієслова "зайняли" у минулому часі доконаного виду ("знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки") очевидно стосується також і тих осіб, які першими самовільно зайняли земельну ділянку і здійснили на ній самочинне будівництво;
- ст. 376 ЦК набрала чинності пізніше, ніж ст. 212 ЗК, але законодавець жодним чином не зазначив у ній про неможливість заявлення вимоги про знесення об?єкта самочинного будівництва до особи, яка його здійснила, якщо цей об?єкт пізніше перейшов у фактичне володіння іншої особи;
- враховуючи, що обидві правові норми мають на меті захист прав законного власника (користувача) земельної ділянки, та беручи до уваги потенційно велике різноманіття можливих життєвих ситуацій, більш ефективний захист цих прав у залежності від конкретної ситуації може бути забезпечений шляхом подачі позову або до забудовника, або до останнього фактичного володільця, або до обох них одразу.
45. Водночас ч. 2 ст. 212 ЗК також має тлумачитися узгоджено із положеннями статтями 330, 388 ЦК, за змістом яких особа є добросовісним набувачем, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, котра не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.
47. У цьому контексті необхідно наголосити на тому, що слова "самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам" у ч. 1 ст. 212 ЗК наголошують на об?єктивній характеристиці відповідних земельних ділянок як самовільно зайнятих - тобто вона залишається такою навіть, якщо після самовільного зайняття вона була передана іншому фактичному володільцю. Натомість слова "за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки" у ч. 2 ст. 212 ЗК передбачають необхідність оцінки характеру дій відповідної особи: чи діяла саме вона протиправно, знаючи, що займає чужу земельну ділянку протиправно без достатніх правових підстав.
48. Тому в разі, якщо особа придбала об?єкт нерухомості, який насправді є об?єктом самочинного будівництва, але права власності продавця якого з тих чи інших причин були офіційно зареєстровані (поза порядком, визначеним у ст. 376 ЦК), необхідно виходити з презумпції добросовісності такого набувача. Однак ця презумпція може бути спростована в суді, якщо за результатами судового розгляду буде переконливо доведено з посиланням на конкретні докази та фактичні обставини, що покупець знав або не міг не знати про те, що земельна ділянка зайнята самовільно, а відповідний об?єкт нерухомості насправді є об?єктом самовільного будівництва.
49. В інших випадках самочинного будівництва (які не пов?язані із самовільним зайняттям земельної ділянки), майно підлягає знесенню тільки "особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок" (ч. 4 ст. 376 ЦК, аналогічне положення передбачено у ч. 7 цієї статті). Тому останній набувач такого об`єкта, який зареєстрував за собою право власності на самочинне будівництво, у подібних ситуаціях може бути належним відповідачем за такою вимогою лише в разі, якщо він підпадає під ознаки особи, "яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво".
50. Таким чином, Великій Палаті варто було відступити від висновків касаційних судів у складі Верховного Суду щодо належного відповідача за вимогою про знесення самочинного будівництва (зокрема, постанов Касаційного цивільного суду від 02.06.2021 у справі № 509/11/17, від 30.09.2022 у справі № 201/2471/20, від 15.03.2023 у справі № 205/213/22, від 05.04.2023 у справі № 199/6251/18, від 31.05.2023 у справі № 201/4483/20 тощо).
Чи є ПП «Терра Віта V» неналежним відповідачем за
вимогою про знесення самочинного будівництва?
51. ТОВ «Арт 2005» у своїй касаційній скарзі стверджувало, що, з огляду на актуальну позицію Касаційного цивільного суду Верховного Суду, вимога про знесення самочинно збудованих об`єктів заявлена до неналежного відповідача - ПП «Терра Віта V», яке ніколи не було і не є власником цього нерухомого майна. Це, на думку скаржника, є самостійною підставою для відмови у задоволенні цієї позовної вимоги.
52. Великій Палаті доцільно було відхилити ці доводи з двох причин.
53. По-перше, однією з засад господарського процесу є принцип диспозитивності, який передбачає, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 14 ГПК). Відповідно до цього принципу ч. 1 ст. 47 ГПК визначає, що кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно. У цій справі ПП «Терра Віта V», яке є самостійним відповідачем, не подавало касаційну скаргу з цих підстав, а ТОВ «Арт 2005» не уповноважено представляти його інтереси.
54. По-друге, навіть без урахування попереднього висновку, встановлені судами у цій справі обставини красномовно свідчать про наявність достатніх підстав вважати ПП «Терра Віта V» особою, "яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво" в розумінні ч. 4 ст. 376 ЦК, а отже це підприємство є належним відповідачем за цією вимогою. Хоча з урахуванням специфічних обставин цієї справи така вимога гіпотетично могла бути заявлена і до інших відповідачів, позивач цього не зробив і не подав з цього приводу касаційну скаргу, що не виключає можливості задоволення названої позовної вимоги до ПП «Терра Віта V».
55. Зокрема, в цій справі суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що:
- за змістом пункту 1 зазначеного договору земельну ділянку надано у користування для розташування 14-ти поверхового житлового будинку з вбудовано-прибудованим громадсько-торговельним центром;
- 30.11.2016 ПП «Терра Віта V» в особі представника Музичука О. М. уклало з ТОВ «Люкс Комфі» в особі директора Білоцерковського О. В. інвестиційний договір будівництва об`єкта нерухомості, а саме нежитлової будівлі (літера А-1) за адресою: м. Запоріжжя, вул. Калнишевського, в районі існуючого житлового будинку № 10-А, загальною площею 295,0 м?;
- за функціональним призначенням приміщення 1-11, що розташовані за адресою: м. Запоріжжя, вул. Калнишевського, 10-А, нежитлова будівля літера «А - 1», відносяться до приміщення гаражів.
56. Отже, земельнаділянка була надана у користування ПП «Терра Віта V» з конкретною метою: будівництво 14-поверхового житлового будинку з громадсько-торговельним центром, але не була відведена для будівництва на ній нежитлової будівлі - приміщення гаражів.
57. Також, ПП «Терра Віта V» уклало договір інвестування з ТОВ «Люкс Комфі» та здійснило будівництво спірного об`єкта вже після розірвання в судовому порядку договору оренди землі у справі № 908/2336/16 унаслідок порушення орендарем своїх обов`язків. Таким чином, ПП «Терра Віта V» безперечно було обізнане про це судове рішення на момент будівництва та укладення інвестиційного договору.
58. Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій правильно кваліфікували здійснене відповідачем будівництво як самочинне, а також дійшли правильного висновку, що визначальним для покладення обов`язку зі знесення є статус особи, "яка здійснила будівництво", а не її статус власника/володільця на поточний момент. ПП «Терра Віта V» є безпосереднім забудовником, який здійснив будівництво самовільного будівництва на земельній ділянці комунальної власності, право користування якою було припинено судовим рішенням. Будівництво було здійснене з порушенням цільового призначення та в умовах, коли ділянка вже підлягала поверненню власнику. Таким чином, ПП «Терра Віта V» є належним відповідачем як суб`єкт, який вчинив правопорушення (здійснив самочинне будівництво на чужій землі). Обов`язок усунути наслідки цього порушення законно покладається саме на забудовника. Факт, що ТОВ «Арт 2005» є останнім володільцем майна, не спростовує відповідальності ПП «Терра Віта V» як первісного порушника.
59. Непереконливими є доводи касаційної скарги про те, що рішення суду у справі № 908/2336/16 набрало законної сили лише 01.03.2017, в той час як право власності на спірні об`єкти зареєстровано 01.02.2017. Зокрема, суди встановили, що за договором оренди на ділянці мав зводитися 14-поверховий житловий будинок, тоді як ПП «Терра Віта V» здійснило будівництво приміщень гаражів. Ця невідповідність цільовому призначенню лише підтверджує самочинний характер будівельних робіт.
60. Також не було підстав погоджуватися з доводами касаційної скарги про готовність об`єктів на 100% на момент повернення ділянки та стосовно того, що декларація про готовність об?єкта не була скасована. Для кваліфікації об`єктів як самочинно збудованих та висновку про порушення прав Міськради достатньо встановлених обставин, а саме, що будівництво не було передбачене договором оренди землі та здійснювалося за межами строку його дії.
Щодо застосування судом неефективного способу захисту
61. У касаційній скарзі ТОВ «Арт 2005» зазначає, у тому числі з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, про застосування прокурором неефективних способів захисту порушених прав Міськради, що має бути підставою для відмови судом у відповідній частині позовних вимог.
62. Хоча запроваджена Великою Палатою концепція ефективного способу захисту порушених прав очевидно переслідувала благородну мету - забезпечити не лише ефективний захист прав позивача, але й процесуальну економію, запобігаючи зверненню до суду з позовами, що завідомо не призведуть до усунення порушення, однак практична реалізація цієї концепції виявила низку її недоліків.
63. Тому не заперечуючи право Верховного Суду з метою належного розвитку права заявляти, що у певній ситуації той чи інший спосіб захисту може бути більш ефективним, Великій Палаті, тим не менше, варто було відійти від своїх попередніх висновків у частині, яка передбачала можливість відмови в позові через обрання позивачем "неефективного" (по суті - недостатньо ефективного, на думку суду) засобу захисту, оскільки такий підхід фактично встановлює непередбачувані оціночні критерії "ефективності", які нерідко застосовуються судом post factum (тобто такий засіб захисту вперше визнається судовою практикою "неефективним" вже після звернення до суду чи навіть ухвалення рішення судом першої інстанції), обмежуючи, всупереч принципу диспозитивності, фундаментальне право позивача на вибір законного способу захисту і, в кінцевому підсумку, підриває зміст права на судовий захист.
64. Саме від позивача в першу чергу залежить, який із законних способів захисту він вважає ефективним для захисту своїх прав, тоді як критерієм для розмежування належних і неналежних засобів захисту може бути не достатня чи недостатня їх ефективність, а можливість чи неможливість їх застосування в силу закону або договору.
65. У справі "Ейрі проти Ірландії" (рішення від 09.10.1979, заява № 6289/73) ЄСПЛ визнав порушення ст. 6 Конвенції, оскільки заявниця не мала доступу до безкоштовної юридичної допомоги у справі про роздільне проживання з чоловіком, і хоча заявниця мала можливість представляти себе особисто, цього було явно недостатньо для ефективного представництва в суді. При цьому один із аргументів Уряду у справі полягав у тому, що заявниця "все одно не мала б ніякої користі від судової постанови про окреме проживання з чоловіком", у зв?язку з чим ЄСПЛ зазначив: "Суд відхиляє таку аргументацію. Судова постанова про окреме проживання є засобом правового захисту, який передбачений ірландським законодавством, і, як такий, він має бути доступним для будь-якої особи, яка відповідає встановленим ним умовам. Вибір способу правового захисту залежить від самої особи; отже, навіть якщо б пані Ейрі обрала засіб правового захисту, який менше підходить до її особистої ситуації, ніж інші, це не мало б жодного значення" (п. 23).
66. Стаття 16 ЦК гарантує кожній особі "право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу" (ч. 1); визначає перелік допустимих способізахисту, наприклад, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення тощо (ч. 2) і водночас указує, що суд "може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках" (ч. 3).
67. Положення цієї норми кореспондують з положеннями норм процесуального законодавства.
68. Так, відповідно до статті 5 ГПК і аналогічної статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси "у спосіб, визначений законом або договором" (ч. 1), а у випадку, "якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону" (ч. 2).
69. Таким чином передбачені законом способи захисту мають бути доступними позивачеві. Ефективність правового захисту має забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачені національним правом, а не обмежуватися лише одним "найкращим" способом. Відмова у задоволенні законної вимоги лише через її оцінку судом як "неефективної" потенційно створює ризик позбавлення позивача навіть мінімального захисту, на який він міг би розраховувати завдяки обраному ним засобу, навіть якщо він дійсно є "недостатньо ефективним" .
70. Ця справа є яскравим прикладом того, що концепція ефективних засобів захисту сьогодні використовується всупереч меті, заради якої вона була сформульована. Зокрема, в цій справі позивач не подавав касаційну скаргу на судові рішення, вважаючи, що права Міськради та територіальної громади ефективно ними захищені. Натомість аргумент щодо неефективності застосованих судом способів захисту заявив відповідач, який явно не переслідував мету якомога ефективніше захистити права позивача. Отже, він використовував цей аргумент виключно як формальну підставу для ухвалення судом касаційної інстанції рішення на його користь.
71. Беручи до уваги наведене вище, Великій Палаті доцільно було відхилити відповідні аргументи скаржника та водночас відступити від своїх попередніх висновків в частини позиції, що обрання позивачем «неефективного» способу захисту може бути самостійною підставою для відмови в задоволенні такої вимоги.
72. Як загальний результат, Великій Палаті варто було касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.
Судді М. В. Мазур