ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2025 р. Справа№ 910/1983/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання : Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

прокурор: Дубченко О.В.;

від позивача: Рогозянський В.І.

від відповідача: Гордієнко Л.М.

при розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд»

на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025, повний текст рішення складено 04.08.2025

у справі № 910/1983/25 (суддя Смирнова Ю.М.)

за позовом Заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд»

про визнання недійсними пунктів договорів в частині та про стягнення 711370,02 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду

Заступник керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд», в якому просить суд:

- визнати недійсними п.п.1.1, 3.1 договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 13.10.2022 №286/1/22/73, укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд», у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на користь Міністерства оборони України 711370,02 грн, з яких 616056,00 грн безпідставно сплачених коштів, інфляційні втрати на суму 73582,79 грн і 3% річних у сумі 21731,23 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 позов задоволено повністю. Визнано недійсними п.п.1.1, 3.1 договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 13.10.2022 №286/1/22/73, укладеного між Міністерством оборони України та Товариством з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд», у частині включення до договірної ціни податку на додану вартість. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на користь Міністерства оборони України 616 056 грн 00 коп безпідставно сплачених коштів, інфляційні втрати в сумі 73 582 грн 79 коп та 3% річних у розмірі 21 731 грн 23 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на користь Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону витрати зі сплати судового збору в сумі 10 958 грн 84 коп.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25, Товариство з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» звернулось до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить прийняти апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на Рішення Господарського суду міста Києва від 19 червня 2025 року у справі № 910/1983/25 в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ- Трейд» на користь Міністерства оборони України інфляційних втрат в сумі 73 582 грн 79 коп та 3% річних у розмірі 21 731 грн 23 коп до розгляду та відкрити провадження у справі. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19 червня 2025 року у справі № 910/1983/25 в частині та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на користь Міністерства оборони України інфляційних втрат в сумі 73 582 грн 79 коп та 3% річних у розмірі 21 731 грн 23 коп відмовити.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

Скаржник вважає неправомірним застосування до даних правовідносин ст. 625 Цивільного кодексу України, як підставу для стягнення суми інфляційних втрат в розмірі 73 582 грн 79 коп. та 3% річних у розмірі 21 731 грн 23 коп., оскільки в даному випадку відповідач жодним чином не здійснював прострочення виконання грошового зобов`язання, а позивач - Міністерство оборони України не заявляв вимоги щодо повернення коштів в розмірі сплаченої суми ПДВ.

В матеріалах справи відсутній жодний документ, що підтверджує направлення вимоги Позивача про повернення грошових коштів, а судом першої інстанції не здійснено аналізу та не надано оцінку вимог Позивача щодо визначення періоду так званої «заборгованості» Відповідача перед Позивачем за який нараховані інфляційні витрати та 3% річних.

Скаржник зазначає, що позивач саме на виконання умов Договору №286/1/22/73 від 13.10.2022 оплатив поставлений відповідачем товар на загальну суму 3 696 336,00 грн., у тому числі ПДВ - 616 056,00 грн. Вказаний платіж на дату його сплати був проведений на підставі та у відповідності до умов Договору. Отже, кошти у сумі 616 056,00 грн. отримають статус безпідставно набутих тільки у разі та після визнання недійсним цієї умови договору в судовому порядку. Відповідно і розрахунок 3% річних та інфляційних втрат можливий тільки за період з дня набрання законної сили рішення суду, яким визнано недійсність частини договору. До цього часу сплата здійснена на виконання договірних умов. З огляду на викладене, відсутні підстави для нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Тобто, зобов`язань щодо повернення коштів, безпосередньо пов`язано з вимогою про визнання умов договору недійсними в судовому порядку. Кошти набудуть статусу безпідставно набутого майна тільки у разі прийняття суду рішення про недійсність умов договору в частинні включення до ціни товару суми ПДВ та набуття чинності таким рішенням. Саме така позиція і підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, прокуратура у відзиві на апеляційну скаргу вказала на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові у справі № 910/3831/22 погодилася з висновками та залишила без змін рішення судів попередніх інстанцій, які вказали, що обов`язок з повернення безпідставно набутого майна, а саме грошових коштів, настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна. Обставина про одержання коштів була відома відповідачу з моменту зарахування грошових коштів на його розрахунковий рахунок в банківській установі, на який ці кошти були перераховані. Тому відповідач після отримання зазначених коштів був зобов`язаний повернути їх одразу, тобто прострочення відповідачем виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів та неправомірного їх використання розпочалося з наступного дня.

Прокуратура вважає, що судом першої інстанції вірно здійснено тлумачення застосування положень частини другої статті 625 ЦК України в контексті застосування статті 1212 ЦК України, правильно враховано висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, оскільки зважаючи на обставини недійсності спірної умови договору (п.п. 1.1., 3.1.) у частині нарахування ПДВ (не за нульовою ставкою), встановлено безпідставність набуття відповідачем коштів у розмірі 616 056,00 грн ПДВ, як наслідок, дійшовши правильних висновків про задоволення позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи № 910/1983/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Коротун О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, надати до Північного апеляційного господарського суду:

- докази сплати (доплати) судового збору у розмірі 726,72 грн.;

12.09.2025 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків до якої додано платіжну інструкцію № 600014069 від 10.09.2025, що свідчить про сплату (доплату) судового збору у розмірі 726,72 грн.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025, у зв`язку з перебування судді Коротун О.М., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом передачі судової справи між суддями від 22.09.2025, для розгляду справи № 910/1983/2 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Враховуючи усунення скаржником недоліків апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд, визнав подані матеріали достатніми для відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25. Призначено справу № 910/1983/25 до розгляду у судовому засіданні 21.10.2025.

У зв`язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, розгляд справи призначений на 21.10.2025 о 12 год. 00 хв. не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 призначено розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 на 04.11.2025.

03.11.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з тим, що представник відповідача - адвокат Гордієнко Леся Михайлівна в зазначену дату не зможе представляти інтереси підприємства та приймати участь у судовому засіданні, так як буде приймати участь в судовому засіданні в іншій судовій справі № 400/2760/20.

03.11.2025 від Заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону до суду надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У судове засідання 04.11.2025 представники сторін не з`явились.

На підставі ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2025 задоволено клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» про відкладення розгляду справи № 910/1983/25. Задоволено заяву Заступника керівника Білоцерківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Відкладено розгляд справи № 910/1983/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 на 25.11.2025.

Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, у зв`язку з перебування судді Ткаченка Б.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2025, для розгляду справи № 910/1983/25 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 прийнято справу № 910/1983/25 до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В.

Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 910/1983/25 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників у судове засідання та позиція учасників справи

Представник відповідача у судовому засіданні 25.11.2025 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 та відмовити у задоволені позовних вимог в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на користь Міністерства оборони України інфляційних втрат в сумі 73 582 грн 79 коп та 3% річних у розмірі 21 731 грн 23 коп.

Представники прокуратури та позивача у судовому засіданні 25.11.2025 заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 13.10.2022 між Міністерством оборони України (позивачем), як замовником, та відповідачем, як постачальником, укладено договір про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) №286/1/22/73 (договір).

За умовами п.1.1 договору відповідач зобов`язався поставити у 2022 році мастильні засоби (09210000-4) (далі - товар) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а позивач забезпечити приймання товару та його оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з специфікацією. Вартість товару з ПДВ складає 18 528 000,00 грн (сума ПДВ 3 088 000,00 грн).

Пунктом 3.1 договору між сторонами погоджено, що ціна договору становить: без ПДВ 15 440 000,00 грн, крім того ПДВ 3 088 000,00 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 18 528 000,00 грн, у тому числі податок на додану вартість та вартість вантажних робіт в місцях завантаження і транспортні витрати.

Відповідно до умов п.4.1 договору розрахунок за фактично поставлений товар здійснюється протягом 30 календарних днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів передбачених цим договором, але не пізніше ніж за п`ять робочих днів до закінчення поточного бюджетного року.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2022, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення (п.10.1 договору).

На виконання умов договору відповідач поставив, а позивач прийняв товар - оливу трансмісійної ТСЗп-8 (61-000-7117) на загальну суму 3 696 336,00 грн, що підтверджується, зокрема, видатковою накладною №КСМ-1020-27 від 20.10.2022 на суму 907 872,00 грн, в т.ч. ПДВ 151 312,00 грн, видатковою накладною №КСМ-1024-4 від 24.10.2022 на суму 907 872,00 грн, в т.ч. ПДВ 151 312,00 грн, видатковою накладною №КСМ-1028-10 від 28.10.2022 на суму 907 872,00 грн, в т.ч. ПДВ 151 312,00 грн, видатковою накладною видаткова накладна № КСМ-1031-9 від 31.10.2022 на суму 972 720,00 грн, в т.ч. ПДВ 162 120,00 грн, а також наявними в матеріалах справи повідомленнями-підтвердженнями, актами приймання-передачі, товарно-транспортними накладними, актами прийому-передачі

Товар за договором на суму 907 872,00 грн, в т.ч. ПДВ 151312,00 грн, поставлений відповідачем згідно видаткової накладної №КСМ-1020-27 від 20.10.2022 був оплачений позивачем на підставі платіжної інструкції № 286/1/78 від 24.02.2023 на відповідну суму, в т.ч. ПДВ.

При цьому, позивач не здійснив своєчасний розрахунок за поставлений відповідачем за договором товар на суму 2 788 464,00 грн, у т.ч. ПДВ 464 744,00 грн, що стало предметом судового розгляду у справі № 910/5174/23.

На виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2023 у справі № 910/5174/23, Міністерство оборони України сплатило на користь відповідача заборгованість за поставлений за договором товар на суму 2 788 464,00 грн, у тому числі ПДВ на суму 464 744,00 грн, що підтверджується випискою з рахунка Міністерства оборони України від 03.04.2024.

Всього позивачем перераховано за договором 3 696 336,00 грн, у т.ч. ПДВ 616 056,00 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги прокуратура стверджує, що п.п.1.1, 3.1 оспорюваного правочину в частині включення до ціни договору суми ПДВ суперечать вимогам Податкового кодексу України та постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання обкладення податком на додану вартість за нульовою ставкою у період воєнного стану» № 178 від 02.03.2022, що є підставою для визнання цих пунктів договорів недійсними у зазначеній частині.

Також прокуратура вказує на наявність підстав для стягнення з відповідача суми сплаченого Міністерством оборони України ПДВ у розмірі 616 056,00 грн як безпідставно отриманих коштів, а також 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на вказану суму.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.

У ст.180 ГК України (чинній на момент спірних правовідносин) деталізовано істотні умови господарського договору.

Так, за приписами ч.ч.1, 3 цієї статті зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Податок на додану вартість, визначений в п.п.14.1.178 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, є непрямим податком, який нараховується та сплачується відповідно до норм розділу V цього Кодексу. Об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку, зокрема, з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст.186 цього Кодексу (п. «а» п.185.1 ст.185 Податкового кодексу України).

За своєю правовою сутністю ПДВ є часткою новоствореної вартості та сплачується покупцем (замовником послуг).

Відповідно до ч.1 ст.1 Податкового кодексу України, останній регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Згідно із пп. «г» п.п.195.1.2 ст.195 розділу V Податкового кодексу України за нульовою ставкою оподатковуються операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії.

Таким чином, маючи на меті спростити порядок та сприяти оперативному матеріальному забезпеченню військових формувань, 02.03.2022 було прийнято постанову №178.

Відповідно до п.п.1, 2 вищевказаної постанови, до припинення чи скасування воєнного стану операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Міністерства внутрішніх справ, Державної служби з надзвичайних ситуацій, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються податком на додану вартість за нульовою ставкою. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24.02.2022.

У постанові №178 зазначено, що її прийняття обумовлене виконанням мобілізаційних завдань в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану в Україні».

При цьому слід відмітити, що постанова №178 містить посилання на підпункт «г» п.п.195.1.2 п.195.1 ст.195 Податкового кодексу України, яким передбачено, що за нульовою ставкою оподатковуються операції для заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту Збройних Сил України, що бере участь у миротворчих акціях за кордоном України, або в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно із листом-відповіддю від 28.12.2022 №125375/99-00-21-03-02-05, наданої на звернення Державної аудиторської служби України, Державна податкова служба України підтвердила, що норми пп. «г» п.п.195.1.2 п.195.1 ст.195 розділу V Податкового кодексу України та приписи постанови №178 застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, але не виключно, інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, комплектуючі, автомобільні шини, охолоджуючі рідини, паливний, повітряний та масляні фільтра, свічки запалювання, акумуляторні батареї для автомобілів, номерні знаки на колісні транспортні засоби, фарба автомобільна, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо), при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою №178.

Крім того, згідно з індивідуальною податковою консультацією Державної податкової служби України від 07.06.2023 №1372/ІПК/99-00-04-02-03-05, нульова ставка податку на додану вартість, відповідно до пп. «г» п.п.195.1.2 п.195.1 ст.195 розділу V Податкового кодексу України та постанови №178, застосовується як до операцій з постачання пального, так і до операцій з постачання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту, при умові, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, що визначені постановою №178.

При цьому норми Податкового кодексу України не передбачають можливості для платників податку - постачальників здійснювати вибір щодо застосування чи незастосування нульової ставки податку, оскільки застосування установленої діючим законодавством ставки податку є обов`язковим, а не правом платника податку.

Також Державна податкова служба України зазначила, що застосування нульової ставки ПДВ до операцій з постачання товарів не залежить від факту формування чи не формування постачальниками податкового кредиту за операціями з придбання товарів чи сировини для виготовлення товарів, які надалі постачаються за нульовою ставкою податку.

Тобто, незалежно від того, був сформований постачальником чи ні податковий кредит за операціями з придбання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини, комплектуючі, охолоджуючі рідини, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами), операції з подальшого постачання таких товарів для визначених постановою №178 категорій суб`єктів оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість. При цьому, оскільки режим застосування нульової ставки не є тотожним режиму звільнення від оподаткування податком на додану вартість, нарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість за правилами, встановленими п.198.5 ст.198 розділу V Податкового кодексу України, постачальником при здійсненні операцій, що оподатковуються за нульовою ставкою податку на додану вартість, не здійснюється.

Функції, склад Збройних Сил України, правові засади їх організації, діяльності, дислокації, керівництва та управління ними визначає Закон України «Про збройні сили України».

Згідно ч.ч.1, 2 Закону України «Про збройні сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

Відповідно до положень ст.3 Закону України «Про збройні сили України» в структурі Збройних Сил України містяться, зокрема, органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видатків та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Фінансування Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Фінансування Сил спеціальних операцій Збройних Сил України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, які виділяються Міністерству оборони України окремим рядком на утримання Сил спеціальних операцій Збройних Сил України, а також інших джерел, передбачених законодавством (ч.1 ст.15 Закон України «Про збройні сили України»).

Тобто, з огляду на функції та обов`язки покладені на військові частини (військові частини були визначені отримувачами товарів за спірними договорами), всі заходи останніх спрямовані виключно на захист, оборону та недоторканості територіальних кордонів України, що не потребує документального підтвердження, оскільки слідує з аналізу фактичних подій на території України та норм законодавства.

Тобто, закупівлі товарів для забезпечення транспорту військових частин в період військового стану, можливо лише безпосередньо для виконання потреб та функцій спрямованих на забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави, що прямо передбачено постановою №178.

Водночас зі змісту постанови №178 слідує, що операції з постачання товарів для заправки (дозаправки) або забезпечення транспорту, зокрема, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів військових формувань, їх з`єднань, військових частин, підрозділів, установ або організацій, що утримуються за рахунок коштів державного бюджету, для потреб забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави обкладаються ПДВ за нульовою ставкою незалежно від того, чи здійснюються такі операції за договорами, укладеними на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), чи на виконання інших господарських договорів.

Варто зауважити також, що постанова №178 не містить обмежень чи критеріїв щодо видів транспорту, для якого здійснюється постачання товарів для заправки (дозаправки).

Зважаючи на те, що постановою №178 установлюється «інший випадок, передбачений законодавством» щодо застосування нульової ставки податку на додану вартість (а саме - потреба забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави), який згадується в пп. «г» пп.195.1.2 п.195.1 ст.195 Податкового кодексу України, обґрунтовано вважати, що прийняттям цієї постанови Уряд України прагнув урегулювати суспільні відносини щодо застосування нульової ставки такого податку в період воєнного стану в зв`язку із потребою забезпечити оборону держави, захист безпеки її населення та інтересів.

Зміст мобілізаційної підготовки становить, зокрема, доведення основних показників мобілізаційного плану, укладання договорів (контрактів) на виконання підприємствами, установами і організаціями мобілізаційних завдань (замовлень), поставку матеріально-технічних ресурсів, виконання робіт та надання послуг в особливий період (ч.3 ст.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

За ч.4 ст.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізації становить: переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Тобто укладення договорів (контрактів) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) не є змістом мобілізації, а належить до комплексу заходів із мобілізаційної підготовки.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено поняття «мобілізаційна підготовка», якою є комплекс організаційних, політичних, економічних, фінансових, соціальних, правових та інших заходів, які здійснюються в мирний час з метою підготовки національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державної спеціальної служби транспорту, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій до своєчасного й організованого проведення мобілізації та задоволення потреб оборони держави і захисту її території від можливої агресії, забезпечення життєдіяльності населення в особливий період.

Таким чином, мобілізаційна підготовка як комплекс відповідних заходів (у тому числі й укладення договорів (контрактів) на виконання мобілізаційних завдань (замовлень), що є змістом указаної підготовки) здійснюється в мирний час із метою підготовки державного апарату та економіки до мобілізації та виконання відповідних функцій в особливий період. А тому укладення та виконання договорів на виконання мобілізаційних завдань (замовлень) у період воєнного стану унеможливлено вказаними нормами Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що приписи пп.»г» пп.195.1.2 п.195.1 ст.195 розділу V Податкового кодексу України та приписи постанови №178 поширюються в тому числі і на категорії товарів, що поставлялися за договором, а також на суб`єктів, які були отримувачами товару (замовником послуг було Міністерство оборони України, отримувачами товару - військові частини).

Нульова ставка податку на додану вартість застосовується, як до операцій з постачання пального (товар для заправки), так і за операціями з придбання будь-яких інших товарів, що використовуються для забезпечення транспорту (наприклад, але не виключно, інші паливно-мастильні матеріали, запасні частини для ремонту автомобільної техніки, комплектуючі, автомобільні шини, охолоджуючі рідини, паливний, повітряний та масляні фільтри, свічки запалювання, акумуляторні батареї для автомобілів, номерні знаки на колісні транспортні засоби, фарба автомобільна, інструменти та додаткове обладнання, визначені відповідними нормативними та технічними документами тощо), за умови, що такі операції з постачання здійснюються категоріями суб`єктів, які визначені постановою №178.

Так, згідно із видатковими накладними, за спірним договором поставлялась олива трансмісійна, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що поставка зазначеного товару також підпадає під дію постанови №178, оскільки олія трансмісійна, в даному випадку, використовується для забезпечення транспорту військових частин.

Таким чином, оскільки не лише постановою №178 визначено нульову ставку ПДВ для операцій із заправки (дозаправки) або забезпечення наземного військового транспорту чи іншого спеціального контингенту, але й це передбачено пп.»г» пп.195.1.2 п.195.1 ст.195 Податкового кодексу України, суд дійшов висновку, що включення до ціни договору ПДВ, ураховуючи, що замовником товару за договорами виступає Міністерство оборони України, а отримувачами - військові частини, суперечить постанові №178, яка прийнята відповідно до пп.»г» пп.195.1.2 п.195.1 ст.195 розділу V Податкового кодексу України, що є підставою для визнання недійсними п.п.1.1 та 3.1 договору про постачання для державних потреб мастильних засобів (09210000-4) для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 13.10.2022 №286/1/22/73 в цій частині.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 217 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Разом з цим у застосуванні наведених положень статей Цивільного кодексу України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною, не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2018 у справі №910/22319/16.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів ст.217 ЦК України законодавець не встановлює недійсності правочину через недійсність окремої його частини, але лише за умови, якщо є підстави вважати, що правочин міг би бути вчинений без включення до нього цієї недійсної частини.

Зокрема, у випадку, що розглядається, можна припустити наявність договору і без включення до них умов щодо податку на додану вартість.

Хоча податок на додану вартість й включається до ціни товару, однак не є умовою про ціну в розумінні цивільного та господарського законодавства, оскільки не може встановлюватися (погоджуватися чи змінюватися) сторонами за домовленістю, тобто у договірному порядку.

Подібний за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01.06.2021 у справі №916/2478/20 та від 03.12.2021 у справі №910/12764/20.

Таким чином, оскільки п.п.1.1 та 3.1 договору до ціни договору всупереч вимогам Податкового кодексу України та постанови №178 було включено суму податку на додану вартість, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними положень договору в частині включення до ціни правочину зазначеного податку.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, що викладений у п.37 постанови від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, якщо сторона зобов`язання набула кошти (суму податку на додану вартість) за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, що виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок їх перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, то такі кошти набуто на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України.

За положеннями ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Отже, зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до ст.1212 ЦК України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 ЦК України «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок між збільшенням майна в однієї особи і відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувача), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, передбачених нормами ст.11 ЦК України.

Зокрема, набуття відповідачем як однією зі сторін зобов`язання коштів за рахунок іншої сторони не в порядку виконання договірного зобов`язання, а поза підставами, передбаченими договором, внаслідок перерахування на рахунок відповідача понад вартість товару, який було поставлено, виключає застосування до правовідносин сторін норм зобов`язального права, а є підставою для застосування положень ст.1212 Цивільного кодексу України.

Схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховний Суд від 10.02.2022 у справі №916/707/21.

Тобто, враховуючи, що відповідач отримав від позивача суму податку на додану вартість попри те, що відповідний товар підлягав оподаткуванню за нульовою ставкою, то неповернення відповідачем Міністерству оборони України відповідної суми, перерахованої поза межами договірних платежів, має наслідком збагачення відповідача за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом.

Посилання відповідача на включення зазначених сум до його податкових зобов`язань з податку на додану вартість за відповідні податкові періоди не змінює правову кваліфікацію таких коштів як безпідставно отриманих. Відповідач не позбавлений можливості здійснити коригування розміру таких податкових зобов`язань у визначеному Податковим кодексом України порядку.

Оскільки матеріалами справи підтверджено сплату позивачем на користь відповідача за спірним договором 616 056,00 грн податку на додану вартість, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимоги в частині стягнення з відповідача безпідставно перерахованих коштів.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 у справі №902/417/18.

Отже, передбачений ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, виснувала, що зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст.1212 Цивільного кодексу України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Виконати таке зобов`язання особа повинна відразу після того, як безпідставно отримала майно або як підстава такого отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Згідно із ч.2 ст.530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Норма вказаної статті регулює відносини, коли у боржника існує обов`язок, але строк його виконання не встановлений, тоді такий обов`язок боржник має виконати у семиденний строк від дня пред`явлення кредитором йому вимоги. Ця норма зазвичай застосовується у договірних відносинах, коли сторони в договорі встановлюють певний обов`язок, але не визначають строк його виконання. У такому випадку кредитор, направляючи вимогу боржнику, повідомляє про готовність прийняти виконання від боржника.

Проте, у ст.1212 ЦК України врегульовані недоговірні відносини, коли особа набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно). З моменту безпідставного набуття такого майна або з моменту, коли підстава його набуття відпала, утримання особою такого майна є неправомірним. Тому зобов`язання з повернення потерпілому такого майна особа повинна виконати відразу після його безпідставного набуття або відпадіння підстави набуття цього майна.

Норма ч.2 ст.530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі ст.1212 Цивільного кодексу України не застосовується.

З урахуванням викладеного, обов`язок щодо поновлення порушеного права Міністерства оборони України шляхом повернення безпідставно отриманих коштів виник у відповідача на наступний день після їх отримання.

Оскільки відповідачем безпідставно отримані грошові кошти не повернуто, наявні підстави для нарахування в силу ч.2 ст.625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних за період, починаючи з наступного дня після отримання цих грошових коштів.

Таким чином, колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що ним не набуто майно (в даному випадку суму перерахованого ПДВ), не зберігав його у себе за рахунок позивача без достатньої правової підстави, не прострочив виконання грошового зобов`язання, а діяв відповідно до чинного законодавства та чинних та той час умов договору.

Також колегія суддів зауважує, що Верховний Суд неодноразово відхиляв аналогічні доводи та встановив усталену правову позицію щодо застосування пп. «г» пп. 195.1.2 п. 195.1 ст. 195 ПК України та Постанови № 178 у системному зв`язку з нормами ст.ст. 203, 215, 217, 625, 1212 ЦК України, висновки щодо їх застосування викладені касаційною інстанцією у постановах від 14.11.2023 у справі № 910/2416/23, від 07.08.2024 у справі № 916/2914/23, від 10.09.2024 у справі № 922/4055/23, від 17.09.2024 у справі № 915/1377/23, від 13.11.2024 у справі № 911/23/24, від 19.12.2024 у справі № 910/20125/23, від 11.02.2025 у справі № 910/14481/23, від 20.02.2025 у справі № 910/15474/23, від 27.03.2025 у справі № 914/2947/23, від 10.04.2025 у справі № 910/15473/23, від 06.05.2025 у справі № 910/15124/23.

Прокурором заявлені до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 21731,23 грн нараховані за загальний період з 26.02.2023 по 28.02.2025 (з урахуванням дат виникнення заборгованості) та інфляційні втрати у сумі 73582,79 грн, нараховані за період з березня 2023 року по лютий 2025 року (з урахуванням дат виникнення заборгованості).

Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що зазначені розрахунки є арифметично правильними, у зв`язку із чим позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню у заявленому розмірі.

За таких обставин, доводи скаржника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та спростовуються наведеним вище.

Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25, відсутні.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови у задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КСМ-Трейд» на рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 19.06.2025 у справі № 910/1983/25 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Матеріали справи № 910/1983/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 26.01.2026, зокрема, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Майданевича А.Г.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім