суддів Кібенко О.Р. та Рогач Л.І.
cправа № 914/169/25
1. Верховний Суд у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду (далі - Об`єднана палата), перевіривши наявність підстав щодо прийняття для розгляду Об`єднаною палатою справи за касаційними скаргами першого заступника Львівської обласної прокуратури та Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на постанову Західного апеляційного господарського суду від 16.09.2025 у справі за позовом Галицької окружної прокуратури міста Львова в інтересах держави в особі Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Львів Буд Покізол" про стягнення 5 939 085,72 грн вирішив повернути справу відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
2. Не можемо погодитися з ухваленим колегією суддів рішенням, виходячи з таких міркувань.
3. Ключовими аргументами, якими Об`єднана палата мотивувала повернення справи стало таке:
…колегія суддів стверджує про різний підхід колегій суддів Верховного Суду з інших палат до вирішення питання щодо розрахування розміру пайової участі для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту для замовників будівництва з урахуванням положень абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-ІХ.
Так, до 01.01.2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту регулювалися приписами статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
01.01.2020 набрали чинності положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", якими статтю 40 виключено із Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (далі - Закон № 132-IX) договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
Установити, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Згідно із підпунктами 3, 4 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва; пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію.
При цьому, у постанові від 22.09.2021 у справі №904/2258/20 Велика Палата Верховного Суду вказала, що пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску, а не на той момент, коли позивач дізнався про його несплату відповідачем.
У зазначеній справі Велика Палата також зауважила, що визначаючи належний до застосування нормативно-правовий акт у справі за позовом про стягнення збитків, господарський суд має враховувати загальновизнаний принцип права, визначений у частині другій статті 5 ЦК України: акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
Відтак, наявний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в постанові від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20 про те, що пайовий внесок має бути розрахований на підставі нормативно-правових актів, чинних на момент виникнення у відповідача обов`язку щодо сплати пайового внеску.
4. Разом з тим, мотивом передачі цієї справи на розгляд Об`єднаної палати було існування різної практики Верховного Суду щодо застосування абз.2 п.2 розд.ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні" в контексті встановлення моменту, станом на який визначається розмір пайової участі, а не в контексті визначення нормативно-правового акта, на підставі якого пайовий внесок має бути розрахований.
5. Верховний Суд ухвалою від 09.12.2025 передаючи цю справу №914/169/25 на розгляд Об`єднаної палати, вважав, що: (І) у постановах від 20.03.2025 у справі №903/601/24, від 20.02.2025 у справі №918/618/24, від 17.12.2024 у справі №903/283/24, від 03.12.2024 у справі №910/6226/23, від 15.08.2024 у справі №914/2145/23, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22 Верховний Суд погодився із висновками судів про те, що розрахунок пайової участі здійснюється з урахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла, які діяли на момент введення об`єкта в експлуатацію; (ІІ) у постанові від 03.12.2024 у справі №910/6226/23 Верховний Суд зазначив, що розрахунок здійснюється з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні станом на момент введення спірних об`єктів будівництва до експлуатації; (ІІІ) у постанові від 11.11.2025 у справі №903/314/25 Верховний Суд погодився із висновками про те, що розмір пайового внеску розраховується з врахуванням показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, які були чинні на 10 день після початку будівництва, розпочатого у 2020 році.
6. Колегія суддів зазначила, що у випадку не вирішення відповідного питання, може мати місце ситуація, коли існуватимуть постанови Верховного Суду, ухвалені у подібних правовідносинах, однак, з різним підходом до тлумачення абз.2 п.2 розд.ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо регулювання інвестиційної діяльності в Україні", який жодним чином не зумовлений різницею в обставинах справи.
7. У цьому контексті звертаємо увагу на те, що до основних засад (принципів) господарського судочинства відносяться принципи верховенства права, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, обов`язковості судового рішення (пункти 1, 2, 7 ч.3 ст.2 ГПК).
8. Згідно з ч.1 ст.11 ГПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
9. Подібні положення містяться в Конституції України, де зазначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права (ст.8). Суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права (ст.129).
10. Складовою принципу верховенства права є правова визначеність.
11. Згідно зі ст.36 Закону "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
12. Відповідно до ч.6 ст.13 Закону "Про судоустрій та статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
13. Частиною 4 ст.236 ГПК передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норми права, викладені в постановах Верховного Суду.
14. Консультативна рада європейських суддів (далі - КРЄС) у п.1 висновку №20 (2017) від 10.11.2017 "Про роль судів у забезпеченні єдності застосування закону" (далі - Висновок) вказала, що однакове та уніфіковане застосування закону обумовлює загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність.
15. Отже, забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
16. КРЄС також зазначила, що суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть призвести до порушення права на справедливий суд, передбаченого п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.9 Висновку).
17. Судді країн континентального права керуються судовою практикою, особливо вищих судів, до чиїх повноваження відноситься забезпечення єдності судової практики. У країнах континентального права рішення суду, особливо Верховного, мають ширше значення, ніж для тієї окремої справи, стосовно якої ухвалене рішення (пункти 12, 13 Висновку).
18. Наявність інструментів щодо забезпечення єдності практики в одному суді особливо актуальне для Верховних Судів. Це питання набуває надзвичайної важливості у випадках, якщо сам Верховний Суд є джерелом невизначеності та суперечливості судової практики замість того, щоб забезпечувати її єдність (п.24 Висновку).
19. Вважаємо, що повернувши справу колегії суддів, Об`єднана палата по суті ухилилася від виконання своїх обов`язків, визначених ст.302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК). Такі дії Об`єднаної палати можуть призвести до такого небажаного результату як існування декількох постанов Верховного Суду в майже ідентичних справах, однак з протилежними правовими висновками, що, у свою чергу, призведе до стану правової невизначеності - адже в усіх подібних справах ані сторони, ані суди інших інстанцій, ані судді самого Верховного Суду не розумітимуть, якою ж позицією їм керуватися.
Окрему думку складено відповідно до ч.3 ст.34 Господарського процесуального кодексу України.
Судді О. Кібенко