ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2025 р. Справа№ 910/11179/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання Нечасний О.Л.

за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 22.12.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промисловий холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024

у справі № 910/11179/24 (суддя Ковтун С.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Промисловий холдинг»

про стягнення 834 233,84 грн,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 до Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" про стягнення 834 233, 84 грн.

В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідач не сплатив за надані позивачем послуги за договором № 25/10 про надання послуг від 25.10.2007.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 позовні вимоги повністю задоволено. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" 834 233, 84 грн боргу, 10 010, 81 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що обставини, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, належним чином доведені і відповідачем не спростовані, а тому позовні вимоги позивача до останнього підлягають задоволенню повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що винесене без урахування усіх фактичних обставин у справі, при неправильному установленні обставин, які мають значення для справи, неправильно досліджено та надано оцінку наявним у справі доказам, рішення місцевого господарського суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до безпідставного задоволення позову.

Зокрема скаржник вважає, що оскільки угодою № 13 від 31.12.2015 року, було внесено зміни до п. 5.1. договору № 25/10 щодо строку дії договору до 31.12.2016 року, то строк дії договору закінчився 01.01.2017 року та сторонами більше ніколи не продовжувався. Отже, на думку скаржника, угоду № 27 від 02.01.2023 року можна розглядати як окремий самостійний договір, за умови, що вона містить істотні умови, яких достатньо для того, щоб такий договір вважати укладеним, оскільки згідно зі ст.638 ЦК України і ст.180 ГК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того скаржник наголошує, що для правильного вирішення спору позивач має довести не тільки факт надання послуги, а й підтвердити обсяг наданих послуг та витрат у спірний період на заявлену у позові суму, що не було здійснено позивачем. Водночас, підтвердження надання послуг позивачем відповідачу матеріали справи не містять, адже акти не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підписані лише позивачем. Судом першої інстанції взагалі не взято до уваги, що пунктом 6.2. договору № 25/10, встановлено, що всі додаткові угоди, акти та решта документів, які утворюються в ході реалізації положень цього договору є дійсними, якщо вони виконані в письмовій формі, підписані уповноваженими представниками сторін, перелічені в цьому пункті документи складають невід`ємну частину цього договору. Окрім цього скаржник вважає, що позивач не надав суду жодного доказу в підтвердження того чи є він платником земельного податку чи платником орендної плати, чи оформлені у нього права на земельну ділянку, чи є він єдиним користувачем земельної ділянки чи володіє спільно з кимось, чи взагалі сплачував позивач земельний податок/орендну плату за землю та за який період. Й наостанок з метою повного, об`єктивного та всебічного з`ясування всіх обставин справи відповідач просить суд апеляційної інстанції прийняти додаткові письмові докази, які ним додаються до апеляційної скарги (договір № 25/10 від 25.10.2007 року з угодами №№1-26), оскільки на думку скаржника позивач приховав їх від суду першої інстанції (не надав разом з позовом), тим самим порушив свої зобов`язання встановлені п.п. 2, 4, 5 ч.2 ст. 42 ГПК України, що призвело до невірного встановлення обставин справи та прийняття незаконного рішення.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу передачі судової справи між суддями від 11.02.2025, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - ОСОБА_1., судді: Михальська Ю.Б., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.02.2025 витребувано з суду першої інстанції матеріали справи № 910/11179/24.

21.02.2025 до Північного апеляційного господарського суду від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких останній зазначає, що наведені відповідачем підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є неповажними.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24 залишено без руху, надавши скаржнику строк для усунення недоліків апеляційної скарги, зазначених у її мотивувальній частині.

18.03.2025 до Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, в якій останній просить суд визнати причини пропуску ним строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24.

19.03.2025 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення, а 20.03.2025 заява про заперечення проти відкриття апеляційного провадження на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24.

25.04.2025 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення по справі.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24 до винесення Північним апеляційним господарським судом судового акту за результатами розгляду апеляційної скарги, розгляд справи призначено на 28.05.2025.

13.05.2025 від позивача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

28.05.2025 судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням головуючого судді ОСОБА_1. у відпустці.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.06.2025 розгляд справи призначено на 16.07.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 розгляд справи відкладено на 10.09.2025.

Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.08.2025 у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_1 у відставку, апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді: Скрипки І.М., суддів: Мальченко А.О., Тищенко А.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.08.2025 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24, розгляд справи призначено на 27.10.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 22.12.2025.

В судовому засіданні 22.12.2025 представники позивача надали усні пояснення по справі, відповіли на запитання суду, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги. Представники відповідача в судове засідання не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Згідно з п. 11, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.

Відповідно до п. 12, ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи, та зважаючи на обмежений процесуальний строк розгляду апеляційної скарги, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 22.12.2025 оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 25.10.2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" (сторона 1) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" (сторона 2) уклали договір № 25/10 про надання послуг (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого сторона 1 зобов`язується надавати стороні 2 послуги, передбачені в п. 2.1 цього договору (далі - послуги), прямо чи опосередковано пов`язані з утриманням приміщень (нежитлові приміщення 10-го поверху загальною площею 672,9 кв.м., розташовані по адресі: м. Київ, вул. Шота Руставелі, 16) у стані, який відповідає стану, необхідному для нормальної експлуатації приміщень відповідно до його цільового призначення, а сторона 2 зобов`язується приймати такі послуги та оплачувати їх вартість в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.2. Договору сторона 2 зобов`язується вчасно сплачувати надані стороною 1 послуги (додаток № 1) в розмірі, порядку і на умовах, визначених цим договором. При цьому сторона 2 визнає і погоджується з тим, що вартість послуг може змінюватися у випадку зміни, в порядку передбаченому чинним законодавством України, цін та/або на електроенергію і комунальні послуги.

Відповідно до п. 3.1 Договору (в редакції угоди № 27 від 02.01.2023 про внесення змін та доповнень до Договору) вартість послуг за договором згідно з рахунком (додаток 1) складає: 61668,86 грн, крім того ПДВ 20% - 12333,77 грн, усього 74002,63 грн в місяць, яка коригується щомісячно в залежності від обсягу та вартості наданих послуг шляхом виставлення рахунків стороною 1. Крім того, стороною 2 сплачуються кошти згідно з показниками лічильників та рахунків, передбачених додатком 2 до цього договору.

У п. 3.2 Договору (в редакції угоди № 20 від 30.03.2018 про внесення змін та доповнень до Договору) сторони погодили, що сторона 2 зобов`язується щомісячно сплачувати вартість послуг шляхом попередньої оплати грошових коштів на банківський рахунок сторони 1 протягом 5 (п`яти) банківських днів з моменту отримання стороною 2 відповідного рахунку на оплату сторони 1.

Відповідно до п. 3.3. договору датою оплати вважається дата списання грошових коштів з поточного рахунку сторони 2.

Відповідно до п. 5.1 Договору цей договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту його розірвання набуває чинності з 1 листопада 2007 р.

Згідно з п. 2 угоди № 27 від 02.01.2023 про внесення змін та доповнень до Договору розрахунки становлять невід`ємну частину договору.

До підписання угоди про внесення змін та доповнень до договору на 2024 рік та наступні періоди продовжує діяти угода № 27 від 02.01.2023 про внесення змін та доповнень до Договору (вартість послуг 74002,63 грн (61668,86 грн без ПДВ + 12333,77 грн 20% ПДВ), якщо не буде інших домовленостей сторін.

У додатку 1 від 02.01.2023 до Договору сторони встановили таку вартість послуг без ПДВ:

- експлуатація та утримання обладнання вентиляції та кондиціювання - 1128,38 грн;

- утримання та обслуговування ліфтів - 1121,48 грн;

- вивезення сміття - 1051,97 грн;

- витрати на утримання обслуговуючого персоналу, будинку та прибудинкової території - 20282,32 грн;

- компенсація витрат на оренду землі - 38074,71 грн.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач виставив відповідачу рахунки на оплату (№ 13 від 04.01.2024, № 57 від 02.02.2024, № 72 від 09.02.2024, № 85 від 12.02.2024, № 96 від 12.02.2024, № 114 від 01.03.2024, № 127 від 08.03.2024, № 143 від 08.03.2024, № 157 від 01.04.2024, ату № 170 від 11.04.2024, № 181 від 12.04.2024, № 195 від 01.05.2024, № 207 від 13.05.2024, № 224 від 03.06.2024, № 259 від 01.07.2024, № 289 від 01.08.2024, № 302 від 09.08.2024, № 344 від 02.09.2024) та акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за допомогою загальноукраїнської програми електронного документообігу "M.E.DOC".

Водночас, як зазначає позивач, відповідач не оплатив виставлені вище рахунки.

13.08.2024 позивач звернувся до відповідача із претензією щодо погашення основної заборгованості за договором №25/10 про надання послуг від 25.10.2007, згідно якої просив погасити основну заборгованість за договором.

Отже спір у даній справі, на думку позивача, виник у зв`язку з тим, що відповідач не виконував належним чином умови Договору, внаслідок чого у нього виник борг у розмірі 834 233, 84 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є зокрема договори та інші правочини.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов`язання з договору про надання послуг, згідно якого, в силу ст. 901 ЦК України одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

За змістом ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 509 та ст. 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як слідує з матеріалів справи, між позивачем і відповідачем було укладено договір про надання послуг №25/10 від 25.10.2007, за умовами якого позивач зобов`язався надавати відповідачу послуги (забезпечення електроенергією, опаленням та гарячою водою, холодною водою, нормального функціонування каналізаційних систем, функціонування системи кондиціювання та вентиляції, охороною, вивезення сміття, обслуговування ліфтів, миття фасадних вікон, прибирання приміщень загального користування), а відповідач зобов`язався приймати такі послуги та оплачувати їх вартість.

Відповідно до п. 3.2 договору сторона 2 зобов`язується щомісячно сплачувати вартість наданих послуг шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок сторони 1 протягом 5 банківських днів з моменту отримання стороною 2 актів виконаних робіт.

За умовами п. 5.1 договору даний договір є безстроковим, діє на весь час надання послуг до моменту розірвання та набуває чинності з 01.11.2007.

Договір може бути розірваний за згодою сторін на підставі письмової угоди, підписаної уповноваженими представниками сторін (п. 5.2 договору).

Згідно з п. 6.2 договору всі додаткові угоди, акти та решта документів, які утворюються в ході реалізації положень цього договору є дійсними, якщо вони виконані в письмовій формі та підписані уповноваженими представниками сторін.

До матеріалів справи долучені копії угод про внесення змін до договору за період 2018-2023 роки (№№1-27), підписані обома сторонами, із визначенням конкретного строку дії або із зазначенням, що відповідна угода діє протягом строку дії договору.

Згідно підписаних угод сторони кожного разу встановлювали вартість послуг на кожний новий період (календарний рік).

Отже, в силу положень п. 6.2 договору, додаткові угоди до договору є дійсними, а їх підписання між сторонами свідчить про продовження дії договору №25/10 від 25.10.2007, оскільки сторони своїми діями підтверджували його чинність.

При цьому, доказів звернення відповідача з листом щодо розірвання договору, відмови від послуг позивача тощо, до суду не надано.

За наведеного є безпідставними твердження скаржника про припинення дії договору №25/10 від 25.10.2007 з 01.01.2017.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що з наявних у матеріалах справи виписок із банківських рахунків позивача вбачається, що відповідач при здійсненні оплати за минулі періоди за надані послуги чітко усвідомлював в межах якого саме договору здійснював оплату, адже самостійно в призначенні платежу посилався на відповідну додаткову угоду та договір №25/10 від 25.10.2007.

Як було зазначено, умовами договору (п. 3.2) сторони передбачили сплату відповідачем вартості наданих послуг шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача протягом 5 банківських днів з моменту отримання актів виконаних робіт.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачем виставлялися відповідачу рахунки на оплату та акти здачі-приймання робіт (надання послуг) за допомогою програми електронного документообігу "M.E.DOC".

На виставлених відповідачу рахунках та актах наявна відмітка "Документ доставлено контрагенту".

За твердженнями скаржника, відповідні рахунки та акти наданих послуг мали бути виконані лише в письмовій формі та направлені відповідачу. А тому, враховуючи їх направлення за допомогою програми електронного документообігу, у відповідача не виникло обов`язку зі сплати послуг.

Колегія суддів вважає наведені твердження скаржника помилковими і такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки умовами договору №25/10 визначено: обов`язок відповідача своєчасно сплачувати надані позивачем послуги (п. 2.2); щомісячну вартість послуг (п. 3.1); строк у який має здійснюватися оплата отриманих послуг (п. 3.2).

Хоча в договорі й зазначено, що вартість наданих послуг сплачується протягом 5 банківських днів з моменту отримання актів виконаних робіт, однак така умова договору не змінює кінцевого строку виконання грошового зобов`язання, який узгоджено сторонами у розділі 3 договору.

Відтак, ненадання рахунку, як і акта виконаних робіт, не є відкладальною умовою у розумінні приписів ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора у розумінні ст. 613 ЦК України, а тому не звільняє відповідача від обов`язку сплати отриманих послуг.

Колегія суддів зазначає, що позивачем надавались відповідачу послуги згідно договору, про що свідчать наявні в матеріалах справи рахунки на оплату та акти приймання-передачі, податкові декларації за 2024 рік.

Водночас, колегія суддів зазначає, що жодних заперечень щодо кількості послуг та їх не надання чи не своєчасне надання відповідачем не висловлено, що вказує на прийняття наданих позивачем послуг без зауважень.

Таким чином, обов`язок відповідача сплачувати послуги пов`язані з утриманням приміщень в стані, необхідному для нормальної експлуатації приміщень, виникає в силу закону (ст. 903 ЦК України) та умов договору (п. 3.2) та не залежить від факту виставлення позивачем рахунків на оплату та відповідних щомісячних актів.

Вказана правова позиція є сталою в судовій практиці і викладена у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №910/32579/15, від 22.05.2018 у справі №923/712/17, від 21.01.2019 у справі №925/2028/15, від 02.07.2019 у справі №918/537/18, від 29.08.2019 у справі №905/2245/17, від 26.02.2020 у справі №915/400/18.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що 13.08.2024 позивачем було направлено відповідачу вимогу про сплату заборгованості за договором №25/10 від 25.10.2007, до якої долучено відповідні рахунки на оплату та примірники актів здачі-приймання (надання послуг) за період із 31.01.2024 по 31.7.2024.

Втім матеріали справи не містять жодних заперечень до направлених позивачем первинних бухгалтерських документів зі сторони відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів, враховуючи направлення позивачем рахунків на оплату та актів здачі-приймання (надання послуг) відповідачу, а також враховуючи, що сторони погодили перелік послуг, які зобов`язався надавати позивач та оплачуватися відповідачем (п. 2.1 договору та додатку №1 до договору) та те, що сторони мають достатню інформацію про послуги, що надаються відповідно до умов цього договору (п. 6.5 договору), скаржник безпідставно вважає, що позивачем не доведено факту надання послуг за договором та їх обсягу.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з нього компенсації орендної плати за землю, колегія суддів зазначає наступне.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 25.11.2025 у справі № 910/5243/25 залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 11.09.2025, яким позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" задоволено частково, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" 534 811,23 грн основного боргу, 328,40 грн 3% річних, 24096,15 грн інфляційні втрати та 36 292, 92 грн пені, в іншій частині позову відмовлено.

Отже, під час апеляційного перегляду, судом апеляційної інстанції у справі №910/5243/25 було встановлено наступне:

«Із матеріалів справи вбачається, що 19.04.2004 між Київською міською радою (орендодавцем), позивачем (орендарем) та Відкритим акціонерним товариством "Мегаполіс" (орендарем) укладено договір оренди земельної ділянки за адресою вул. Шота Руставелі, 16, кадастровий номер :76:066:0014, розмір 0,2712 га, за яким земельна ділянка передається в оренду на 25 років.

За умовами п. 2.2. договору річна орендна плата за земельну ділянку встановлюється у розмірі 6% від нормативної грошової оцінки частини земельної ділянки, що визначаються пропорційно площі будівель і споруд, що знаходяться у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово консультативний центр сприяння розвитку підприємництва".

Відповідно до довiдки Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації №Ю-24268/2004 від 23.01.2004 про нормативну грошову оцiнку земельноi дiлянки, яка видана Товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" (1960 кв.м.), нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 11682164,87 грн.

Згідно з витягом із технiчної документацiї №Ю-12735/2007 про нормативну грошову оцінку частини земельної ділянки кадастровий номер :76:066:0014 від 23.11.2007 нормативна грошова оцінка частини земельної ділянки становить 14518455 грн.

Позивач на виконання своїх податкових зобов`язань систематично сплачував плату за землю, розмір якої визначений у податковій декларації на поточний рік, що підтверджується копіями податкових декларацій за 2024-2025 та копіями платіжних інструкцій.

Натомість, відповідач не надав, ані договору оренди земельної ділянки, ані доказів самостійної сплати вказаних платежів до місцевого бюджету.

Обов`язок відповідача в утриманні своєї власності закріплений в ст. 13 Конституції України. Нормами статті передбачено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 96 Земельного кодексу України землекористувачі зобов`язані, зокрема, своєчасно сплачувати земельний податок або орендну плату.

Згідно зі ст. 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що в договорі (додатку №1) та подальших додаткових угодах сторони погодили компенсацію витрат на оренду землі і долученими доказами (копіями податкових декларацій за 2024-2025 роки та копіями відповідних платіжних інструкцій) підтверджується сплата позивачем орендної плати за землю.

Пунктом 185.1 ст. 185 Податкового кодексу України (далі - ПКУ) визначено, що об`єктом оподаткування є операції платників податку з постачання товарів та послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до ст. 186 ПКУ.

У відповідності до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПКУ господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Разом з цим, відповідно до п. 87.1 ст. 87 ПКУ джерелами, зокрема, самостійної сплати грошових зобов`язань, є будь-які власні кошти, у тому числі ті, що отримані від продажу товарів робіт, послуг), майна, випуску цінних паперів, зокрема корпоративних прав, отримані як позика (кредит), та з інших джерел, з урахуванням особливостей, визначених ст. 87 ПКУ, а також суми надміру сплачених платежів до відповідних бюджетів.

Пунктом 188.1 ст. 188 ПКУ визначено, що база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до пп. пп. 213.1.9 і 213.1.14 п. 213.1 ст. 213 ПКУ, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, ПДВ та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

Отже у випадку, якщо орендодавцем (крім бюджетної установи) отримуються кошти від орендаря як відшкодування (компенсація) земельного податку та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, такі кошти є складовою частиною орендної плати та включаються орендодавцем до бази оподаткування та оподатковуються ПДВ у загальновстановленому порядку, у тому числі за умови, якщо між орендодавцем та орендарем укладено окремі договори про надання орендарем компенсації таких витрат.

Колегія суддів звертає увагу скаржника, що умовами договору №25/10 сторони погодили компенсацію сплаченої позивачем плати на оренду землі з ПДВ, а тому позивач правомірно заявив до стягнення з відповідача компенсацію орендної плати за землю з урахуванням сум ПДВ.

При цьому стягнення з відповідача компенсації орендної плати за землю з урахуванням сум ПДВ не суперечить позиції, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, оскільки у вказаній справі сторонами було погоджено відшкодування компенсації сплаченої користувачем орендної плати без урахування сум ПДВ.»

Колегія суддів звертає увагу, що предметом спору у справі № 910/5243/25, зокрема було стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" заборгованості у розмірі 536 689, 31 грн, яка виникла внаслідок порушення відповідачем умов договору №25/10 від 25.10.2007 про надання послуг.

Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини справи - це факти, які мають значення для вирішення спору.

Обставини встановлюються судом шляхом оцінки доказів, які були досліджені в судовому засіданні.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, яке набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціальні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правило про преюдицію також сприяє додержанню процесуальної економії в новому процесі.

Колегія суддів зазначає, що предметом розгляду у даній справі № 910/11179/24 й у справі № 910/5243/25 була заборгованість по одному договору №25/10 від 25.10.2007 про надання послуг, яка виникла за одні й ті ж самі послуги, однак за різний період.

При цьому і у справі № 910/11179/24, і у справі № 910/5243/25 Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансово-консультативний центр сприяння розвитку підприємництва" є позивачем, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Промисловий холдинг", є відповідачем.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки висновок суду у справі №910/5243/25, яким встановлено, що умовами договору №25/10 сторони погодили компенсацію сплаченої позивачем плати на оренду землі з ПДВ, не може бути поставлений під сумнів, доводи скаржника в цій частині також відхиляються.

Відтак, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, колегія суддів переглянувши рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано скаржнику вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.

Відповідно до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Згідно із ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Промисловий холдинг» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2024 у справі № 910/11179/24 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Промисловий холдинг».

4. Матеріали справи №910/11179/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст постанови підписано 06.02.2026.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

А.О. Мальченко