РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.12.2025Справа № 910/12058/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді ДЖАРТИ В. В., за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю. Є., розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ"

про розірвання договору поставки

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ"

про стягнення неустойки в розмірі 945 732,17 грн,

Представники учасників процесу згідно з протоколом від 29.12.2025,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" (далі - позивач, Товариство) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" (далі - відповідач, Підприємство) про розірвання договору поставки № ДП/7/33 від 01.01.2025.

Ухвалою суду від 30.09.2025 була прийнята позовна заява до розгляду та відкрито провадження в справі. Вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 30.10.2025.

16.10.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на позовну заяву.

17.10.2025 (сформовано 22.02.2025) через систему "Електронний суд" Підприємством був поданий зустрічний позов про стягнення неустойки в розмірі 945 732,17 грн з яких 576 28,24 грн - штраф за порушення строків поставки товару, 165 000,00 грн - штраф за неповідомлення про неможливість виконання замовлень та 204 303,93 грн - пеня за порушення строків поставки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2025 зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" про стягнення неустойки в розмірі 945 732,17 грн прийнято до спільного розгляду з первісним позовом, зустрічні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" про стягнення неустойки в розмірі 945 732,17 грн об`єднано в одне провадження з первісним позовом у справі № 910/12058/25 та призначено підготовче засідання у справі на 24.11.2025.

14.11.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.

18.11.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

24.11.2025 через систему "Електронний суд" до суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2025 заяву заява Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено.

У підготовче засідання 24.11.2025 прибув представник ТОВ "ПРОФІМАРКЕТ", представник ТОВ "РЕЧІ" прийняв участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

За наслідками підготовчого засідання 24.11.2025 судом була постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження в справі та призначений розгляд справи по суті в судовому засіданні 29.12.2025. Також вказаною ухвалою суду був встановлений Товариству з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" строк для подання заперечень на відповідь на відзив на зустрічний позов до 01.12.2025 (включно).

У судовому засіданні 29.12.2025 представник ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» просив задовольнити первісні позовні вимоги, посилаючись на обставини та факти, викладені в позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

ТОВ «РЕЧІ» у свою чергу заперечувало проти первісного позову та просило суд задовольнити зустрічні позовні вимоги, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у зустрічному позові.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

22.09.2023 між ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ», як постачальником, та ТОВ «РЕЧІ», як покупцем, був укладений договір поставки № Реал 242-ком, за умовами якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується передавати у власність (постачати) Товар покупцю, у визначеній кількості, відповідної якості та за погодженою ціною, а покупець зобов`язується приймати товар та оплачувати його на умовах, визначених цим договором (далі - договір від 22.09.2023).

Відповідно до пункту 1.2 договору від 22.09.2023 найменування Товару, його асортимент, ціна, код Товару за УКТЗЕД та інша необхідна інформація зазначається постачальником у Специфікації, що є невід`ємним додатком до цього договору.

Поставка Товару постачальником здійснюється окремими партіями відповідно до надісланих Замовлень Покупця. Постачальник зобов`язується здійснювати поставку Товару за адресами, в кількості та на дату, що вказані у Замовленні, власними силами і засобами (в т.ч. транспортом) за та свій рахунок (пункт 2.1 договору від 22.09.2023 в редакції додаткової угоди № 92 від 29.12.2023).

Пунктом 10.1 договору від 22.09.2023 в редакції додаткової угоди № 92 від 29.12.2023 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріпленням печатками сторін та діє до 31.12.2024, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх обов`язків за даним договором.

У подальшому, 01.01.2025 між ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ», як постачальником, та ТОВ «РЕЧІ», як покупцем, був укладений договору поставки №Д 11/7/33 згідно умов якого постачальник зобов`язувався передати у власність (постачати) покупцю товар (надалі за текстом - «товар») у визначеній кількості, відповідної якості та за погодженою ціною, а покупець зобов`язується приймати товар та оплачувати його на умовах, визначених договором. найменування товару, його асортимент, ціна, код товару за УКТЗЕД та інша необхідна інформація визначалися сторонами в специфікаціях, які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до пункту 10.1 договору поставки №ДП/7/33 строк його дії з 01.01.2025 по 31.12.2025, але в будь-якому випадку до повного виконання Сторонами своїх обов`язків за даним Договором. Якщо за 30 (тридцять) календарних днів до закінчення строку дії жодна із сторін письмово не попередить іншу сторону про свій намір розірвати або припинити дію цього договору, цей Договір вважається пролонгованим до 31.12.2026.

Постачальник за договором поставки № Реал 242-ком, здійснив поставку Товару покупцю на загальну суму 3 579 543,72 грн, крім того, Постачальник, за Договором поставки № ДП/7/33 здійснив поставку Товару Покупцю на загальну суму 139 441,20 грн. Загальна вартість поставленого Товару від ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» на ТОВ «РЕЧІ» склала 3 718 984,92 грн.

Відповідно до пункту 5.4. договору поставки № Реал 242-ком від 22.09.2023, передбачено, що оплата поставленого Товару здійснюється Покупцем періодично по мірі його реалізації. Оплата Товару реалізованого протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів здійснюється Покупцем протягом наступних 7 (семи) календарних днів шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Постачальника.

Згідно з пунктом 5.5. договору поставки № ДП/7/33 оплата поставленого товару здійснюється в порядку, узгодженому Сторонами в Додатку 4, яким передбачено, що оплата Товару реалізованого протягом 14 (чотирнадцяти) календарних днів здійснюється Покупцем протягом наступних 14 (чотирнадцяти) календарних днів.

ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ», звертаючись із позовом до суду, зауважило, що станом на 23.09.2025 покупець здійснив розрахунки за товар (або повернув нереалізований товар) на загальну суму, що складає 3 199 837,52 грн. На підтвердження факту наявності заборгованості та її розміру ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» до суду були надані Акти звірки станом на 31.12.2023, станом на 31.01.2024, станом на 29.02.2024, станом на 31.03.2024, станом на 30.04.2024, станом на 31.05.2024, станом на 30.06.2024, станом на 31.08.2024, станом на 30.09.2024, станом на 31.10.2024, станом на 31.01.2025, станом на 31.03.2025, станом на 30.04.2025, станом на 31.07.2025, станом на 31.08.2025. Вказані Акти звірки складені, підписані та скріплені печатками обох сторін шляхом накладення електронного підпису та електронної печатки. Також позивачем за первісним позовом була надана оборотно-сальдова відомості по рахунку 361 за період 01.01.2023-23.09.2025.

28.03.2025 ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» на адресу ТОВ «РЕЧІ» спрямований лист вих. №28- 03-25/1, яким запропоновано достроково розірвати договір поставки № ДП/7/33, на підставі статті 651 Цивільного кодексу України, статті 188 Господарського кодексу України та пункту 10.3 договору.

11.06.2025 ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» на адресу ТОВ «РЕЧІ» направлена претензія вих. 11- 06-25/1 з вимогою виконати зобов`язання за договором поставки № Реал 242-ком та договором поставки № ДП/7/33 належним чином і перерахувати на рахунок позивача суму заборгованості (на той момент в розмірі 247 831,34 грн) та пеню за порушення умов оплати товару.

17.07.2025 ТОВ «РЕЧІ» на зазначені листи надіслана відповідь вих. №17/07/25-1, якою ним визнано наявну на той момент заборгованість в загальній сумі 407 494,00 грн та запропонований графік погашення заборгованості.

ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» не погодив запропонований порядок погашення заборгованості, оскільки запропоновані суми щотижневого погашення заборгованості менша ніж вартість товару, який постачальник повинен постачати щотижня за заявками покупця та неминуче призведе до збільшення наявної заборгованості.

Вищенаведені обставини стали підставою звернення до суду із первісними позовними вимогами про розірвання договору поставки № ДП/7/33 від 01.01.2025.

Заперечуючи первісні позовні вимоги, ТОВ «РЕЧІ» в своєму відзиві вказувало, що позивачем передано, а відповідачем прийнято Товар на загальну суму 54 110,40 грн згідно видаткових накладних № 299 від 27.01.2025 на суму 17 254,80 грн, № 300 від 27.01.2025 на суму 6 276,00 грн, № 347 від 03.02.2025 на суму 9 414,00 грн, № 348 від 03.02.2025 на суму 9 220,80 грн та № 405 від 10.02.2025 на суму 11 944,80 грн. Між сторонами здійснено зарахування зустрічних однорідних вимог, в результаті чого грошові зобов`язання ТОВ «РЕЧІ» перед ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» за договором поставки № ДП/7/33 припинились на загальну суму 8 866,54 грн згідно актів зарахування зустрічних однорідних вимог від 01.02.2025 та від 01.03.2025. Відповідачем здійснено перерахування на користь позивача 9 910,00 грн в якості оплати за товар згідно договору № ДП/7/33 від 01.01.2025 згідно платіжних інструкцій № 7368 від 18.09.2025 на суму 7 882,70 грн та № 2146735 від 08.10.2025 на суму 2 027,30 грн. 30.09.2025 відповідачем направлено на адресу електронної пошти позивача (), яка вказана у додатку № 3 до договору поставки письмове повідомлення про повернення товар. 15.10.2025 представники позивача прибули на склад ТОВ «РЕЧІ» та забрали нереалізований за договором поставки товар на загальну суму 34 262,40 грн згідно накладних на повернення товару постачальнику № 2141 від 15.10.2025 на суму 15 629,76 грн та № 2142 від 15.10.2025 на суму 18 632,64 грн. Разом з цим позивач відмовився від повернення товару на загальну суму 1 071,46 грн у зв`язку з відсутністю його товарного вигляду. Таким чином будь-яка заборгованість за твердженнями ТОВ «РЕЧІ» за переданий позивачем та реалізований однак не оплачений відповідачем товар за договором поставки № ДП/7/33 від 01.01.2025 відсутня.

Разом з тим, відповідно до пункту 2.11. договору Постачальник зобов`язується забезпечити безперервний контроль за неухильним і своєчасним отриманням та виконанням Замовлень Покупця. При цьому Постачальник приймає на себе усі ризики, пов`язані з діями (бездіяльністю) його працівників (представників/ уповноважених осіб), які призвели до неналежного (у т.ч. несвоєчасного) виконання Замовлення Покупця.

Всупереч вищевикладеним умовам договору і нормам чинного законодавства Постачальник не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, а саме, не поставив Товар на загальну суму 2 876 078,40 грн згідно замовлень Покупця № УПЧМ0004716 від 12.02.2025 на суму 18 937,20 грн; № УПЧМ0005409 від 19.02.2025 на суму 31 251,60 грн; № УПЧМ0006664 від 26.02.2025 на суму 42 397,20 грн; № УПЧМ0007223 від 05.03.2025 на суму 50 494,80 грн; № УПЧМ0007681 від 12.03.2025 на суму 53 226,00 грн; № УПЧМ0008328 від 19.03.2025 на суму 60 616,80 грн; № УПЧМ0009526 від 26.03.2025 на суму 68 763,60 грн; № УПЧМ0010066 від 02.04.2025 на суму 72 354,00 грн; № УПЧМ0010559 від 09.04.2025 на суму 74 140,80 грн; № УПЧМ0011057 від 16.04.2025 на суму 76 778,40 грн; № УПЧМ0012129 від 23.04.2025 на суму 80 841,60 грн; № УПЧМ0012982 від 30.04.2025 на суму 63 619,20 грн; № УПЧМ0013521 від 07.05.2025 на суму 68 340,00 грн; № УПЧМ0014205 від 14.05.2025 на суму 69 884,40 грн; № УПЧМ0015405 від 21.05.2025 на суму 72 366,00 грн; № УПЧМ0015935 від 28.05.2025 на суму 73 804,80 грн; № УПЧМ0016483 від 04.06.2025 на суму 77 530,80 грн; № УПЧМ0017033 від 11.06.2025 на суму 82 650,00 грн; № УПЧМ0018154 від 18.06.2025 на суму 83 472,00 грн; № УПЧМ0018947 від 25.06.2025 на суму 85 482,00 грн; № УПЧМ0019475 від 02.07.2025 на суму 87 934,80 грн; № УПЧМ0020054 від 09.07.2025 на суму 89 677,20 грн; № УПЧМ0020881 від 16.07.2025 на суму 94 250,40 грн; № УПЧМ0021944 від 23.07.2025 на суму 95 992,80 грн; № УПЧМ0022462 від 30.07.2025 на суму 97 282,80 грн; № УПЧМ0023033 від 06.08.2025 на суму 99 620,40 грн; № УПЧМ0023546 від 13.08.2025 на суму 103 573,20 грн; № УПЧМ0024915 від 20.08.2025 на суму 103 051,20 грн; № УПЧМ0025473 від 27.08.2025 на суму 104 805,60 грн; № УПЧМ0026033 від 03.09.2025 на суму 131 498,40 грн; № УПЧМ0026587 від 10.09.2025 на суму 182 917,20 грн; № УПЧМ0027324 від 17.09.2025 на суму 190 260,00 грн; № УПЧМ0028579 від 24.09.2025 на суму 188 263,20 грн.

ТОВ «РЕЧІ» за порушення ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» строків поставки замовленого товару та не виконання пункту 2.7 договору нараховано неустойку в загальному розмірі 945 732,17 грн, що складається зі штрафу у розмірі 576 428,24 грн, розрахованого відповідно до пункту 9.9 договору, 165 000,00 грн штрафу за неповідомлення постачальником про неможливість виконання Замовлень, передбаченого пунктом 9.12. договору та пені у розмірі 204 303,93 грн, передбаченої пунктом 9.8 договору.

Покупець звернувся до постачальника з претензією № 1 про сплату неустойки за порушення умов договору поставки (вих. № 26/08/25-1 від 26.08.2025) та претензією № 3 про сплату неустойки за порушення умов договору поставки (вих. № 01/10/25-1 від 01.10.2025).

Оскільки вказані претензії залишені ТОВ «РЕЧІ» без виконання, останній звернувся із зустрічним позовом до суду про стягнення з ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» 945 732,17 грн штрафних санкцій.

Заперечуючи зустрічні позовні вимоги, ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» вказувало на те, що метою подання зустрічного позову є уникнення відповідальності за невиконання своїх обов`язків за договором поставки та свідчить про зловживання матеріальними правами з боку покупця.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом врахований той факт, що 28.08.2025 Господарський кодекс України втратив чинність, водночас, відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Закріплений у наведеній нормі принцип незворотності дії закону та інших нормативно-правових актів у часі (lex ad praeterian non valet) полягає в тому, що дія їх не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання ними чинності, за винятком випадку коли закон або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював і Конституційний Суд України. Зокрема, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13.05.1997 № 1-зп, від 09.02.1999 № 1-рп/99, від 05.04.2001 № 3-рп/2001, від 13.03.2012 № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на вказане, беручи до уваги, що спір між сторонами виник до 28.08.2025, суд дійшов висновку про регламентування спірних правовідносин приписами Господарського кодексу України.

Укладений між сторонами договір № ДП/7/33 від 01.01.2025 за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частиною 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 655 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що у період з 01.01.2025 по 07.02.2025 ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» здійснювало поставку замовленого ТОВ «РЕЧІ» товару за договором № ДП/7/33 від 01.01.2025, оплата якого здійснювалась покупцем з порушенням обумовлених договором строків.

На підтвердження наведених обставин ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» до матеріалів справи долучені відповідні Акти звірки станом на 31.01.2025, станом на 31.03.2025, станом на 30.04.2025, станом на 31.07.2025, станом на 31.08.2025, в яких відображена заборгованість ТОВ «РЕЧІ». Вказані Акти звірки складені, підписані та скріплені печатками обох сторін шляхом накладення електронного підпису та електронної печатки.

Згідно з вимогами чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках - рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату. Відсутність в акті звірки підписів перших керівників сторін або інших уповноважених осіб, які мають право представляти інтереси сторін, у тому числі здійснювати дії, направлені на визнання заборгованості підприємства перед іншими суб`єктами господарювання, означає відсутність в акті звірки юридичної сили документа, яким суб`єкт господарської діяльності визнає суму заборгованості. Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Відповідно до частини 7 статті 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" в редакції, чинній станом на дату підписання актів звірки, головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства (далі - бухгалтер), зокрема забезпечує дотримання на підприємстві встановлених єдиних методологічних засад бухгалтерського обліку, складання і подання у встановлені строки фінансової звітності; організує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій; забезпечує перевірку стану бухгалтерського обліку у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах підприємства.

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства бухгалтер, який підписав акт звірки, має такі повноваження в межах здійснення ним бухгалтерського обліку та посадових обов`язків. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 902/1260/15, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 10.09.2019 у справі № 916/2403/18, від 19.09.2019 у справі № 910/14566/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічні правові висновки містяться в постанові Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Схожий стандарт під час оцінки доказів застосовано у рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Системно проаналізувавши викладене, суд дійшов висновку про доведеність факту наявності заборгованості за договором поставки № ДП/7/33 від 01.01.2025, що свідчить про порушення умов укладеного договору та наявність підстав застосування правових наслідків порушення зобов`язання. ТОВ «РЕЧІ» не представлено суду доказів спростування наведених фактів порушення зобов`язання.

Приписами статті 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (частина 4 статті 188 Господарського кодексу України).

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Отже, за змістом наведеної норми розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитися в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

З огляду на вказане, беручи до уваги встановлений судом факт наявності порушення зобов`язань з боку ТОВ «РЕЧІ», суд дійшов висновку про наявність підстав розірвання договору поставки № ДП/7/33 від 01.01.2025, а тому первісні позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Невиконання зобов`язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) статтею 610 ЦК України кваліфікується як порушення зобов`язання.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

За змістом статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки.

Відповідно до частини 1 статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини 1, 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до пункту 9.8. договору та додатку № 4 до договору при порушенні терміну поставки Товару Постачальник сплачує Покупцеві пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла у період прострочення, від вартості не поставленого Товару за кожен день прострочення виконання зобов`язання протягом усього періоду прострочення.

У разі порушення Постачальником строків поставки Товару більше ніж на 1 (один) календарний день ніж це передбачено даним Договором або Замовленням, Постачальник сплачує Покупцю штраф у розмірі 20% від вартості непоставленого Товару, але не менше ніж 5 000,00 грн (пункту 9.9. договору).

Згідно з пунктом 9.12 договору та Додатку № 4 до Договору у випадку невиконання або неналежного виконання Постачальником п. 2.7, п. 2.9 цього Договору останній сплачує Покупцю штраф у розмірі 5 000,00 грн.

Водночас, суд відзначає, що Главою 24 Господарського кодексу України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Тож справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.

За частиною другою статті 216 Господарського кодексу України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.

Господарсько-правова відповідальність базується на принципах, згідно з якими: потерпіла сторона має право на відшкодування збитків незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; передбачена законом відповідальність виробника (продавця) за недоброякісність продукції застосовується також незалежно від того, чи є застереження про це в договорі; сплата штрафних санкцій за порушення зобов`язання, а також відшкодування збитків не звільняють правопорушника без згоди другої сторони від виконання прийнятих зобов`язань у натурі; у господарському договорі неприпустимі застереження щодо виключення або обмеження відповідальності виробника (продавця) продукції (частина третя статті 216 Господарського кодексу України).

За частинами першою та другою статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.

Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин.

Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Суд відзначає, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (стаття 13 ЦК України).

Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу (частина третя статті 16 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що потрібно розмежовувати зловживання процесуальними правами та зловживання матеріальними (цивільними) правами. Вказані правові конструкції відрізняються як по суті, так і за правовими наслідки щодо їх застосування судом. При зловживанні процесуальними правами суд має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, позов, чи застосувати інші заходи процесуального примусу. Натомість правовим наслідком зловживання матеріальними (цивільними) правами може бути, зокрема, відмова у захисті цивільного права та інтересу, тобто відмова в позові. Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 03.06.2020 у справі № 318/89/18.

З представлених суду документів, зокрема, із замовлень Покупця доданих до матеріалів зустрічної позовної заяви вбачає, що останні скеровані ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» після отримання ТОВ «РЕЧІ» листа постачальника про розірвання договору поставки. Крім того, до звернення із позовом до суду ТОВ «РЕЧІ» не звертався до постачальника із претензіями про нарахування та сплату штрафних санкцій, заборгованість зі сплати штрафних санкцій в актах звірки не відображена.

Наведені обставини в своїй сукупності дають підстави дійти висновку про відсутність підстав стягнення штрафних санкцій з ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ», оскільки саме покупцем не доведені обставини, з наявністю яких законодавець передбачає застосування до відповідача такого виду відповідальності.

З огляду на вказане зустрічний позов не підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Разом з тим, суд відзначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункті 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

При цьому, суд зазначає, що іншим доводам сторін оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.

Враховуючи наведене, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення первісних позовних вимог ТОВ «ПРОФІМАРКЕТ» та відмову в задоволенні зустрічних вимог ТОВ «РЕЧІ».

Відповідно до приписів статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 73-79, 86, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" про розірвання договору поставки задовольнити.

2. Розірвати договір поставки № ДП/7/33 від 01.01.2025, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" (Україна, 07620, Київська обл., Броварський р-н, село Великий Крупіль, вул.Київський шлях, будинок 50; ідентифікаційний ) та Товариством з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" (Україна, 03151, місто Київ, вул.Ушинського, будинок 40, корпус 302, офіс 1; ідентифікаційний ).

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" (Україна, 03151, місто Київ, вул.Ушинського, будинок 40, корпус 302, офіс 1; ідентифікаційний ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" (Україна, 07620, Київська обл., Броварський р-н, село Великий Крупіль, вул.Київський шлях, будинок 50; ідентифікаційний ) 3 028,00 грн судового збору.

4. У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОФІМАРКЕТ" про стягнення неустойки в розмірі 945 732,17 грн відмовити повністю.

5. Судові витрати, пов`язані з розглядом зустрічного позову покладаються на Товариство з обмеженою відповідальністю "РЕЧІ".

6. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 27.03.2026.

СУДДЯ ВІКТОРІЯ ДЖАРТИ