РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.11.2025Справа № 910/8584/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Літвінової М.Є.

за участю секретаря судового засідання: Шадури М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Наукові публікації"

до Міністерства освіти і науки України

про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації

Представники учасників справи:

Від позивача: не з`явився;

Від відповідача: Тур К.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Наукові публікації" (далі-позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Міністерства освіти і науки України (далі-відповідач), в якому просило суд:

1. визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду діловій репутації Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ") інформацію, поширену Міністерством освіти і науки України у своєму листі від 02.06.2025 р. № 1/11385-25 у вигляді фактичних тверджень про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ" є "фабрикою статей";

2. зобов`язати Міністерство освіти і науки України протягом місяця з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі за даним позовом, спростувати поширену недостовірну інформацію про Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ", шляхом відкликання свого листа від 02.06.2025 р. № 1/11385-25.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 18.08.2025.

31.07.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог та вказав на наступне:

1. Лист № 1/11385-25 був підготовлений Міністерством, підписаний заступником міністра Денисом Курбатовим та направлений обмеженому колу суб`єктів - конкретним особам: керівникам закладів вищої освіти та керівникам наукових установ та не був поширений будь-якими засобами публічної інформації, не був опублікований на сайті Міністерства. Доступ до такого документу був недоступним для необмеженого кола третіх осіб.;

2. В листі №1/11385-25 відсутні будь-які ідентифікуючі ознаки згаданої юридичної особи - ІПН, ЄДРПОУ тощо, які б дозволяли однозначно асоціювати або ж видавництво «Наукові журнали», або ж «Науковий альянс», або ж ТОВ «Наукові публікації» саме з позивачем.

3. Позивачем до позовної заяви не додано жодного доказу на предмет того, що саме Лист №1/11385-25 був єдиною/вирішальною підставою для припинення співпраці та зазначив, що економічна шкода відсутня.

06.08.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач заперечив проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву з огляду на те, що направлення відповідачем листа з інформацією є поширенням його та просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги.

15.08.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшла заява про відкладення підготовчого засідання.

Представник відповідача у підготовче засідання 18.08.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про доставку процесуального документа до електронного кабінету особи.

Представник позивача у підготовчому засіданні 18.08.2025 не заперечив проти задоволення заяви представника відповідача про відкладення підготовчого засідання.

Судом у підготовчому засіданні 18.08.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про задоволення заяви представника відповідача про відкладення підготовчого засідання Підготовче засідання відкладено на 03.09.2025.

03.09.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання.

Представник позивача у підготовче засідання 03.09.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час були повідомлені належним чином, що підтверджується розпискою від 18.08.2025 про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача у підготовчому засіданні 03.09.2025 не заперечив проти задоволення клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання.

Судом у підготовчому засіданні 03.09.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про задоволення клопотання представника позивача про відкладення підготовчого засідання, продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 24.09.2025.

Представника відповідача у підготовчому засіданні 24.09.2025 заявляв усне клопотання про відкладення підготовчого засідання для подання додаткових доказів.

Представник позивача у підготовчому засіданні 24.09.2025 поклався на розсуд суду щодо задоволення усного клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання для подання додаткових доказів.

Судом у підготовчому засіданні 24.09.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання, про задоволення усного клопотання представника відповідача про відкладення підготовчого засідання для подання додаткових доказів. Підготовче засідання відкладено на 13.10.2025.

06.10.2025 через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів.

13.10.2025 через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи № 910/8584/25 по суті на 10.11.2025.

Представник позивача у судовому засіданні 10.11.2025 підтримав заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача у судовому засіданні 10.11.2025 заперечив проти заявлених позовних вимог.

Судом у судовому засіданні 10.11.2025 постановлено ухвалу, яку занесено до протоколу судового засідання про оголошення перерви по розгляду справи по суті на 26.11.2025.

Представник позивача у судове засідання 26.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.

Представник відповідача у судовому засіданні 26.11.2025 заперечив проти заявлених позовних вимог.

Згідно ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на наведене та керуючись вказаними приписами господарського процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника позивача.

Судом, враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення, оголошення перерви у судовому засіданні та час проголошення рішення в судовому засіданні 26.11.2025.

У судовому засіданні 26.11.2025 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

02 червня 2025 року Міністерством освіти і науки України було видано лист № 1/11385-25 "Про надання роз`яснень щодо співпраці з організаціями, які мають ознаки «фабрик статей»" за підписом заступника Міністра Курбатова Дениса, який був адресований керівникам закладів вищої освіти та керівникам наукових установ.

У листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 відповідач з посиланням на лист від Директорії журналів відкритого доступу (надалі - DOAJ) без дати та номеру зазначив наступне:

«… За цим видавництвом були визначені прояви наступної недоброчесної поведінки, зокрема:

- гарантована публікація у наукових виданнях, індексованих у Scopus та Web of

Science, без дотримання належних процедур рецензування;

- зв`язок з мережею «фабрик статей» у Східній Європі та Центральній Азії -

«Науковий Альянс» (Scientific Alliance) та ТОВ «Наукові публікації» (LLC Scientific Publications).

… DOAJ наклало ембарго на засновників цих видань, що унеможливлює у подальшому подачу заявок на включення до DOAJ жодних видань, які видаються цими ж

засновниками. Зняття ембарго можливе лише за умови розриву будь-яких зв`язків з сумнівними партнерами-видавцями, які мають ознаки так званих «фабрик статей», або «паперових фабрик», та подання апеляції для ретельної перевірки цього факту.

Враховуючи вищевикладене, викликає значне занепокоєння тенденція підписання меморандумів (угод) про співпрацю між так званими «фабриками статей» та закладами вищої освіти / науковими установами в Україні. Така форма співпраці є несумісною з принципами академічної доброчесності та суперечить положенням законів України «Про освіту», «Про вищу освіту» та «Про наукову і науково-технічну діяльність». Така діяльність підриває репутацію української науки на міжнародній арені та знижує рівень довіри до неї.

МОН категорично не поділяє такі підходи до провадження наукової діяльності та

рекомендує утриматись від укладання будь-яких правочинів (меморандумів, договорів, угод тощо) з подібними компаніями, а також утриматись від звернень до них щодо отримання будь-яких послуг, наслідком яких може стати дискредитація наукової діяльності, а також потенційні порушення академічної доброчесності та дослідницької етики.

У зв`язку з зазначеним, Міністерство освіти і науки України закликає розірвати чинні меморандуми (угоди) про співпрацю із зазначеними в листі та іншими компаніями, які мають ознаки «фабрик статей» та припинити будь-яку спільну діяльність або зв`язки з ними. За наявними у МОН даними - 48 ЗВО України, 5 наукових установ та окремі академії є підписантами таких меморандумів станом на червень 2025 року.

У разі наявності діючого договору (меморандуму, угоди тощо) з однією або декількома такими компаніями, просимо у строк до 10 червня 2025 року надати МОН офіційне роз`яснення щодо такої співпраці та поінформувати МОН про вжиті заходи для її припинення».

Як зазначає позивач, в червні 2025 року на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукові публікації» від українських закладів вищої освіти та наукових установ надійшли листи, в яких останні з посиланням на лист №1/11385-25 від 02.06.2025 повідомили позивача про розірвання попередньо укладених з позивачем меморандумів про співпрацю, а саме:

1. Лист Західноукраїнського національного університету від 04.06.2025 р. № 126- 03/1234;

2. Лист Державного податкового університету від 09.06.2025 р. № 1573/01-23;

3. Лист Закладу вищої освіти «ПОДІЛЬСЬКИЙ ДЕРЖАВНИЙ УНІВЕРСИТЕТ» від 05.06.2025 р. № 01-15/439;

4. Лист Полтавського національного педагогічного університету імені В.Г. Короленка від 09.06.2025 р. № 2147/01-50/02;

5. Лист Національної академії керівних кадрів культури і мистецтв від 04.06.2025 р. № 273;

6. Лист Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України від 10.06.2025 р. № 520;

7. Лист юридичного факультету Західноукраїнського національного університету від 05.06.2025 р. № 39;

8. Лист Вінницького національного технічного університету від 09.06.2025 р. № 01- 02-11/193;

9. Лист Одеського національного економічного університету від 05.06.2025 р. № 01- 16/499;

10. Лист Черкаського державного технологічного університету від 11.06.2025 р. № 647/03-13;

11. Лист Кам`янець-Подільського національного університету імені Івана Огієнка від 03.06.2025 р. № 25.00/35.00-510.

За твердженнями позивача, лист №1/11385 - 25 від 02.06.2025 містить фактичні твердження відповідача про причетність позивача до мережі «фабрик статей», що на думку відповідача унеможливлює співпрацю закладів вищої освіти та наукових установ з позивачем, адже така співпраця є несумісною з принципами академічної доброчесності та суперечить положенням законів України «Про освіту», «Про вищу освіту» та «Про наукову і науково-технічну діяльність», підриває репутацію української науки на міжнародній арені та знижує рівень довіри до неї.

Щодо визначення терміну «фабрика статей», позивач звертає увагу суду на тому, що відповідач на своєму веб-сайті за посиланням: https://mon.gov.ua/news/mon-proponuie-

adskoho-obhovorennia-proiekt-nakazu-pro-vnesennia-zmin-do-poriadku-adskoho-obhovorennia-proiekt-nakazu-pro-vnesennia-zmin-do-poriadku-formuvannia-pereliku-naukovykh-fakhovykh-vydan « 28» березня 2025 року запропонував до громадського обговорення проєкт наказу «Про внесення змін до Порядку формування Переліку наукових фахових видань, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 15 січня 2018 року № 32».

Як зазначає позивач, статтею 2 Порядку формування наукових фахових видань в редакції зазначеного вище проєкту наказу визначено, що «фабрики наукових публікацій" (паперові фабрики) - недоброчесні організації, які пропонують вченим послуги з написання (підготовки) дисертацій, монографій, наукових статей, тез доповідей, підручників тощо на замовлення, продаж співавторства в публікаціях, продаж членства в редакційних колегіях, штучне забезпечення цитувань публікацій, інших наукометричних показників, швидке оприлюднення рукопису та інші маніпуляції з процесом опублікування з метою отримання фінансової вигоди тощо;».

Отже, за твердженнями позивача, застосований відповідачем відносно позивача термін «фабрика статей» має негативний контекст, що вкрай негативно вплинув на ділову репутацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукові публікації», у зв`язку з чим позивач посилаючись на ст. 94, 277, 200 Цивільного кодексу України та ст. 1, 4, 5, 7 Закону України «Про інформацію» просить суд:

1. Визнати недостовірною та такою, що завдає шкоду діловій репутації Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ") інформацію, поширену Міністерством освіти і науки України у своєму листі від 02.06.2025 р. № 1/11385-25 у вигляді фактичних тверджень про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ" є "фабрикою статей";

2. Зобов`язати Міністерство освіти і науки України протягом місяця з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі за даним позовом, спростувати поширену недостовірну інформацію про Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ", шляхом відкликання свого листа від 02.06.2025 р. № 1/11385-25.

Відповідач у відзиві на позовну заяву, заперечив проти задоволення заявлених позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про інформацію", під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Статтею 4 Закону України "Про інформацію" встановлено, що суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень, а об`єктом інформаційних відносин є інформація.

Як зазначено у статті 5 Закону України "Про інформацію", кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Частиною 1 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом.

Згідно частини 2 наведеної статті визначено, що ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.

Згідно зі ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до приписів статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Таким чином, юридична особа так само як і фізична особа має право на спростування недостовірної інформації та право на недоторканість ділової репутації.

Згідно з ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес, зокрема, іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 ЦК України.

Відповідно до частини 4 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Господарським судом встановлено, що відповідачем відбулося поширення інформації (тобто, доведення інформації до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб) шляхом направлення листа №1/11385-25 від 02.06.2025, і даний факт відповідачем не заперечується.

Поширена інформація, як стверджує позивач, стосувалась позивача - ТОВ «Наукові публікації».

Проте, суду не доведено недостовірності зазначеної інформації.

Великий тлумачний словник сучасної української мови дає визначення поняттю "недостовірний" як такий, який викликає сумнів щодо правдивості, правильності (Великий тлумачний словник сучасної української мови/Уклад. і голов. ред. В. Т. Брусел. - К.; Ірпінь: ВТФ "Перун", 2001. - 1440 с.). Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

При цьому, обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 911/3090/17.

Як зазначає позивач у позовній заяві, 02.06.2025 Міністерством освіти і науки України було видано лист №1/11385-25 «Про надання роз`яснень щодо співпраці з організаціями, які мають ознаки «фабрики статей»», який був адресований керівникам закладів вищих навчальних закладів та керівникам наукових установ, зміст якого не відповідає дійсності та шкодить діловій репутації позивача.

Судом встановлено, що у вищезазначеному листі відповідачем зазначена наступна інформація:

До Міністерства освіти і науки України надійшов лист від Директора журналів відкритого доступу Directory of Open Access Journals (DOAJ) (вх.МОН від 22.05.2025 № 24190/0/1-25) щодо виявлених зв`язків наукових видань, засновниками яких є заклади вищої освіти України із сумнівними видавцями, що виключені з (DOAJ), зокрема через порушення публікаційної етики.

«Внаслідок ретельних повторних розглядів записів наукових директорією DOAJ було виявлено докази того, що такі видання пов`язані із видавництвом «Наукові журнали» (Scientific Journals Publishing House), яке наразі виключене з DOAJ у зв`язку з виявленням порушень керівництв DOAJ, їх політики прозорості та належних практик наукового видавництва, а також релевантних рекомендацій та керівництв Комітету з публікаційної етики (COPE).

«… За цим видавництвом були визначені прояви наступної недоброчесної поведінки, зокрема:

- гарантована публікація у наукових виданнях, індексованих у Scopus та Web of Science, без дотримання належних процедур рецензування;

- зв`язок з мережею «фабрик статей» у Східній Європі та Центральній Азії -

«Науковий Альянс» (Scientific Alliance) та ТОВ «Наукові публікації» (LLC Scientific Publications).

… DOAJ наклало ембарго на засновників цих видань, що унеможливлює у подальшому подачу заявок на включення до DOAJ жодних видань, які видаються цими ж

засновниками. Зняття ембарго можливе лише за умови розриву будь-яких зв`язків з сумнівними партнерами-видавцями, які мають ознаки так званих «фабрик статей», або «паперових фабрик», та подання апеляції для ретельної перевірки цього факту.

Враховуючи вищевикладене, викликає значне занепокоєння тенденція підписання меморандумів (угод) про співпрацю між так званими «фабриками статей» та закладами вищої освіти / науковими установами в Україні. Така форма співпраці є несумісною з принципами академічної доброчесності та суперечить положенням законів України «Про освіту», «Про вищу освіту» та «Про наукову і науково-технічну діяльність». Така діяльність підриває репутацію української науки на міжнародній арені та знижує рівень довіри до неї.

МОН категорично не поділяє такі підходи до провадження наукової діяльності та

рекомендує утриматись від укладання будь-яких правочинів (меморандумів, договорів, угод тощо) з подібними компаніями, а також утриматись від звернень до них щодо отримання будь-яких послуг, наслідком яких може стати дискредитація наукової діяльності, а також потенційні порушення академічної доброчесності та дослідницької етики.

У зв`язку з зазначеним, Міністерство освіти і науки України закликає розірвати чинні меморандуми (угоди) про співпрацю із зазначеними в листі та іншими компаніями, які мають ознаки «фабрик статей» та припинити будь-яку спільну діяльність або зв`язки з ними. За наявними у МОН даними - 48 ЗВО України, 5 наукових установ та окремі академії є підписантами таких меморандумів станом на червень 2025 року.

У разі наявності діючого договору (меморандуму, угоди тощо) з однією або декількома такими компаніями, просимо у строк до 10 червня 2025 року надати МОН офіційне роз`яснення щодо такої співпраці та поінформувати МОН про вжиті заходи для її припинення».

Дослідивши спірний лист відповідача, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачем у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 висловлювалися формулювання « зв`язок з мережею «фабрик статей» у Східній Європі та Центральній Азії -«Науковий Альянс» (Scientific Alliance) та ТОВ «Наукові публікації» (LLC Scientific Publications), отриманого з відкритого джерела, а саме Directory of Open Access Journals (DOAJ) (вх.МОН від 22.05.2025 № 24190/0/1-25.

Суд зауважує, що ні позивачем, ні відповідачем не додано до матеріалів справи № 910/8584/25 листа вх.МОН від 22.05.2025 № 24190/0/1-25 з офіційним перекладом його тексту.

В матеріалах справи том 1 на сторінці 9 наявний текст на англійській мові та на сторінці 10 з позначкою «неофіційний переклад», з якого суд не має можливості встановити дійсність та обґрунтованість інформації.

Посилання позивача на те, що термін «фабрика статей» має негативний контекст, що вкрай негативно вплинуло на ділову репутацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Наукові публікації» та ототожнення цього терміну з терміном «фабрики наукових публікацій» (паперові фабрики) - недоброчесні організації, які пропонують вченим послуги з написання (підготовки) дисертацій, монографій, наукових статей, тез доповідей, підручників тощо на замовлення, продаж співавторства в публікаціях, продаж членства в редакційних колегіях, штучне забезпечення цитувань публікацій, інших наукометричних показників, швидке оприлюднення рукопису та інші маніпуляції з процесом опублікування з метою отримання фінансової вигоди тощо», який позивач взяв з проєкту наказу «Про внесення змін до Порядку формування Переліку наукових фахових видань, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 15 січня 2018 року № 32» і який 28 березня 2025 року було Міністерством освіти і науки України запропоновано до громадського обговорення на веб-сайті за посиланням: https://mon.gov.ua/news/mon-proponuie-adskoho-obhovorennia-proiekt-nakazu-pro-vnesennia-zmin-do-poriadku-adskoho-obhovorennia-proiekt-nakazu-pro-vnesennia-zmin-do-poriadku-formuvannia-pereliku-naukovykh-fakhovykh-vydan, суд вважає необґрунтованим та таким, що не може братися до уваги, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин та розгляду справи є чинним Наказ Міністерства освіти і науки України від 15.01.2018 № 32 «Про затвердження порядку формування Переліку наукових фахових видань України» в якому відсутній такий термін як «фабрики статей» та «фабрики наукових публікацій».

Крім того, позивач в обґрунтування своїх вимог також вказує на те, що між ним та закладами вищої освіти укладено Меморандуми про співпрацю, які були розірвані, з огляду на лист №1/11385-25 від 02.06.2025, що призвело до шкоди ділової репутації ТОВ «Наукові публікації», про що суд зазначає наступне.

Меморандум не є ні попереднім договором, ні правочином в розумінні статті 626 Цивільного кодексу України та статті 182 Господарського кодексу України, який породжує юридичні наслідки, оскільки не містить волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не містить положень, які б свідчили про набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків його сторін в результаті його підписання.

Як вбачається з ст. 4 Меморандуму сторони сприятимуть спільним прямим зв`язкам.

Задля досягнення цієї мети сторони здійснюватимуть обмін контактами своїх представників (довірених осіб) для визначення та подальшої реалізації напрямів співробітництва.

В ст. 7 Меморандуму визначено, що меморандум є безоплатним.

Водночас, відповідно до статей 42, 44 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво здійснюється, зокрема, на основі принципів комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Слід зазначити, що позивачем не доведено, що поширена відповідачем інформації у листі № 1/11385-25 від 02.06.2025 порушує особисті немайнові права ТОВ «Наукові публікації», тобто, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, з огляду на те, що у вказаному листі не має ідентифікуючі ознаки позивача - коду ЄДРПОУ позивача, адреси та інших відомостей, які б дозволили визначити що це стосується ТОВ «Наукові публікації».

Відповідно до частин першої, другої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обгрунтування безпідставності поширених суджень, наддавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку.

Оціночні судження не підлягають спростуванню. Позивач має можливість захистити свої права через надане йому законодавством право на відповідь.

Таким чином, відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи").

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, № 9815/82, § 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року).

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Зокрема, суд приймає до уваги рішення Європейського суду з прав людини від 08.17.1986 у справі Лінгенса (12/1984/84/131), у якому суд зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції.

Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 25.03.2005 у справі "Українська Прес-Група" проти України", у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, § 46).

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" № 1 від 27.02.2009 року зазначено, що згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

З урахуванням вищезазначеного, вимоги позивача про визнання недостовірною та такою, що завдає шкоду діловій репутації Товариства з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ") інформацію, поширену Міністерством освіти і науки України у своєму листі від 02.06.2025 р. № 1/11385-25 у вигляді фактичних тверджень про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ" є "фабрикою статей" та зобов`язання Міністерство освіти і науки України протягом місяця з дня набрання законної сили судовим рішенням у справі за даним позовом, спростувати поширену недостовірну інформацію про Товариство з обмеженою відповідальністю "НАУКОВІ ПУБЛІКАЦІЇ", шляхом відкликання свого листа від 02.06.2025 р. № 1/11385-25 є необґрунтованими, у зв`язку із чим, не підлягають задоволенню.

Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким має керуватися суд при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює потребу співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Обставина, про яку стверджує сторона, підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17, від 08.11.2023 у справі №16/137б/83б/22б (910/12422/20)).

Згідно із ч. 2-3 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 13 ГПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судові витрати відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних Товариства з обмеженою відповідальністю "Наукові публікації" до Міністерства освіти і науки України про захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.01.2026 року.

Суддя М.Є. Літвінова