ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" грудня 2025 р. Справа № 922/4117/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Байбака О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Євро Бізнес" (адреса: 07406, Київська обл., м. Бровари, бул. Незалежності, буд. 14; )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп" (адреса: 61060, м. Харків, пр.-т Льва Ландау, буд. 171; )
про стягнення 275173,78 грн.
без виклику учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтер Євро Бізнес" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп" (далі - відповідач) 275173,78 грн. суми попередньої оплати.

Позов обґрунтовано з посиланням на порушення відповідачем свого обов`язку за договором, укладеним у спрощений спосіб, щодо своєчасної та повної поставки обумовленого між сторонами та попередньо оплаченого позивачем товару.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 20.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням (виклику) учасників справи; запропоновано відповідачу подати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання даної ухвали; встановлено позивачу строк для подання відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву на позов; встановити відповідачу строк для подання заперечень протягом п`яти днів з дня отримання відповіді на відзив.

Згідно з вимогами ст. 120 ГПК України, суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно з вимогами п. п. 5-6 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності в особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Днем вручення судового рішення, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

З метою повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та надання їм можливості реалізувати власні процесуальні права, судом засобами електронного зв`язку та поштового зв`язку направлено копію ухвали від 20.11.2025.

Позивачу копія ухвали від 20.11.2025 доставлена до його електронного кабінету в системі Електронний суд, про що свідчить долучена до матеріалів справи довідка про доставку електронного листа через систему Електронний суд від 20.11.2025

Надіслана на поштову адресу відповідача (зазначена у позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань) копія зазначеної ухвали повернулася на адресу суду з відміткою відділення поштового зв`язку «Одержувач відсутній за вказаною адресою».

З урахуванням викладеного, судом виконано процесуальний обов`язок щодо повідомлення сторін про розгляд справи, а останні в розумінні вимог ст. 120, 232 ГПК України вважаються такими, що належним чином повідомлені про такий розгляд.

В процесі розгляду справи відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву (вх. № 28390 від 05.12.2025), в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вказуючи на те, що ним було виставлено позивачу сім рахунків на оплату на загальну суму 1 095 697,78 грн, у тому числі рахунок № 742 від 17.07.2025 на суму 18 471,60 грн та рахунок № 748 від 18.07.2025 на суму 256 702,18 грн. Відповідач не заперечує належну сплату позивачем вказаних рахунків, разом із цим стверджує, що товар за всіма рахунками був фактично поставлений та отриманий позивачем. Так, відповідачем була оформлена видаткова накладна № 692 від 30.07.2025 на суму 18 471,60грн. в паперовому вигляді і надана позивачу для підпису. Інші видаткові накладні були оформлені в електронному вигляді з використанням КЕП через платформу обміну електронними документами M.E.Doc. 05.08.2025 позивачем без будь-яких пояснень були відкликані (анульовані) КЕП з усіх раніше підписаних ним видаткових накладних. Відповідач вказує, що видаткова накладна № 664 від 31.07.2025 на суму 256 702,18 грн була оформлена в електронному вигляді з використанням кваліфікованого електронного підпису через систему M.E.Doc, однак позивач затягував її підписання. Оскільки товар за видатковою накладною № 664 від 31.07.2025 був повністю оплачений, відсутність підпису позивача під цією накладною не розцінювалася відповідачем як відмова від отримання товару. Відповідач наголошує, що включення позивачем у відповідному звітному періоді до податкового кредиту суми податку на додану вартість у розмірі 182 616,30 грн. за результатами здійснення зазначених господарських операцій свідчить про отримання позивачем товару за вищезазначеними видатковими накладними та рахунками на загальну суму 1 095 697,78 грн., в тому числі і за оспорюваними видатковими накладними №692 від 30.07.2025 та № 664 від 31.07.2025 на загальну суму 275 173,78 грн. Відповідач зазначає, що отримання позивачем товару на суму 275 173,78 грн. також підтверджується оборотно-сальдовими відомостями щодо руху товару на складі та зауважує, що жодних претензій від позивача щодо не поставки товару він не отримував.

Позивач надав до суду відповідь на відзив (вх. № 28731 від 09.12.2025) в якій наполягає на тому, що жодного товару за оплаченими ним рахунками від відповідача він не отримував, а відповідачем не надано належних і допустимих доказів фактичної передачі товару. Позивач стверджує, що бухгалтер ТОВ «Інтер Євро Бізнес» помилково підписала низку видаткових накладних у електронній формі. Таке підписання, за твердженням позивача, стало наслідком невірного інформування, а не підтвердженням фактичного прийняття товару. Окремо наголошує, що зазначені помилково підписані накладні та відповідні рахунки на оплату не є предметом розгляду у цій справі, відповідач не надав суду доказів поставки товару саме за рахунками № 742 і № 748. Позивач стверджує, що не включав жодної суми ПДВ за операціями з відповідачем до податкового кредиту, оскільки у податкових деклараціях з ПДВ та додатках Д1 за липеньжовтень 2025 року відсутні відомості про відповідача, як контрагента. З приводу посилань відповідача на оборотно-сальдові відомості за рахунком 281 щодо руху товару на складі зазначає, що вказані документи не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки складені одноосібно відповідачем та їх зміст залежить виключно від волі та намірів відповідача.

Від відповідача надійшли до суду заперечення (вх. № 29121 від 12.12.2025) в яких посилається на те, що між сторонами існувала тривала та системна господарська взаємодія. Упродовж червнялипня 2025 року позивач замовив та оплатив сім окремих партій товару та за всіма сімома операціями відповідачем було здійснено відвантаження товару, що підтверджується видатковими накладними, реєстрацією податкових накладних у ЄРПН та рухом товару зі складу за рахунком 281. Відповідач вказує, що позивач не надав доказів подання розрахунків коригування, подання скарг, подання заяв про блокування чи незгоду зі змістом накладних, з огляду на що вважає поведінку позивача суперечливою та недобросовісною. Також відповідач наголошує, що жодних звернень або листування про повернення суми 275 173,78 грн він не отримував.

Відповідно до статті 248 ГПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Відповідно до частини 1 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Згідно частини 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 4 статті 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розгляну за наявними матеріалами справи.

Перевіривши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне.

Товариством з обмеженою відповідальністю «ІНТЕР ЄВРО БІЗНЕС» (надалі-Позивач) на підставі виставлених Товариством з обмеженою відповідальністю «КОММЕРС ГРУПП» (надалі Відповідач) рахунків на оплату № 742 від 17 липня 2025 р. та № 748 від 18 липня 2025 р. за поставку товару було сплачено 18 471,60 грн. за платіжною інструкцією № 62 від 30.07.2025 р та 256 702,18 грн. за платіжною інструкцією № 67 від 30.07.2025 р.

Всього за поставку товару позивачем -ТОВ «ІНТЕР ЄВРО БІЗНЕС» було перераховано ТОВ «КОММЕРС ГРУПП» суму коштів у загальному розмірі 275 173,78 грн.

Вказані обставини визнаються сторонами.

Позивач зазначає, що відповідачем товар поставлений не був, у зв`язку із чим він 04.04.2017 направив на адресу відповідача Претензію № 27/10-25-1 від 27.10.2025 р. в якій вимагав, у строк не пізніше семи календарних днів із дати отримання претензії, виконати обов`язок щодо передачі товару, визначеного договором, або повернути передплату у розмірі 275 173,78 грн.

Вказана претензія була залишена відповідачем без будь-якого реагування, товар на цей час не поставлений, сплачені за товар кошти не повернуті позивачу.

Вказані обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 275 173,78 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 181 Господарського кодексу України визначено, що господарський договір укладається в порядку, встановленому Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

У відповідності ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Частина 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (ч.1 ст.642 Цивільного кодексу України).

Згідно із ст. 644 ЦК України якщо пропозицію укласти договір зроблено усно і в ній не вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, якій було зроблено пропозицію, негайно заявила про її прийняття. Якщо пропозицію укласти договір, в якій не вказаний строк для відповіді, зроблено у письмовій формі, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь протягом строку, встановленого актом цивільного законодавства, а якщо цей строк не встановлений, - протягом нормально необхідного для цього часу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Коммерс Групп» були виставлені ТОВ «Інтер Євро Бізнес» наступні рахунки на оплату : рахунок на оплату № 742 від 17 липня 2025 р. на суму 18 471,60 грн., рахунок на оплату № 748 від 18 липня 2025 р на суму 256 702,18 грн.

Позивачем перераховано ТОВ «Коммерс Групп» згідно рахунку № 742 від 17.07.2025 18 471,60 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 62 від 30.07.2025 та згідно рахунку № 748 від 18.07.2025 перераховано 256 702,18 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №748 від 18.07.2025.

Ураховуючи наведені приписи законодавства, з огляду на обставини справи, суд дійшов висновку, що сторони, у порядку ст.205, 207, 639 Цивільного кодексу України, досягли згоди щодо укладення договору купівлі-продажу у спрощений спосіб.

У відповідності до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частина 1 ст. 664 ЦК України, встановлює два моменти, коли обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним, а саме: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту цієї норми вбачається, що договором на покупця може покладатися обов`язок здійснити попередню оплату товару, тобто оплату до передання товару продавцем. Шляхом попередньої оплати може бути сплачено повну вартість товару або її частину. Розмір попередньої оплати та строки її сплати встановлюються договором. У випадках, коли договір передбачає обов`язок покупця щодо попередньої оплати, проте не встановлює строків її здійснення, строки оплати визначаються відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України.

Не передання продавцем, який одержав суму попередньої оплати, товару у встановлений строк надає покупцеві право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Так, статтею 663 ЦК України передбачено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник) зобов`язується передати у встановлений строк товар у власність покупця, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 статті 530 ЦК України, визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, строк поставки товару сторонами не був встановлений, проте у зв`язку із не поставленням товару позивач направив на адресу відповідача Претензію № 27/10-25-1 від 27.10.2025 р. щодо обов`язку передачі товару або повернення передплати у розмірі 275 173,78 грн.

Направлення позивачем претензії № 27/10-25-1 від 27.10.2025 р. на зареєстровану адресу ТОВ «Коммерс Групп»: 61060, Харківська обл., місто Харків, проспект Льва Ландау, будинок 171 підтверджується описом вкладення до цінного листа та поштовою квитанцією № 258 від 29.10.2025 р.

Згідно інформації з відстеження поштового відправлення вказана претензія не була отримана відповідачем та була повернена відправнику за закінченням встановленого терміну зберігання.

Верховний Суд у Постанові 911/3142/19 від 18.03.2021 р. зазначив, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б).

З огляду на те, що відповідач не поставив позивачу товар та не повернув в обумовлені строки попередню оплату, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з відповідача суму попередньої оплати у розмірі 275 173,78 грн.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, посилається на те, що товар позивачу за всіма рахунками був фактично поставлений та отриманий позивачем. На підтвердження цих обставин, відповідач вказує, зокрема, що за рахунком № 748 від 18.07.2025 видаткова накладна № 664 від 31.07.2025 на суму 256 702,18 грн була оформлена відповідачем в електронному вигляді з використанням кваліфікованого електронного підпису через систему M.E.Doc, однак позивач її так і не підписав, а відповідач не надав цьому значення з огляду на проведення позивачем повної оплати за видатковою накладною. Отже, у відзиві відповідач фактично стверджує, що не підписання позивачем видаткової накладної № 664 не спростовує факту поставки товару, а є наслідком подальшої поведінки позивача, яку відповідач кваліфікує як недобросовісну. Поставка товару за рахунком № 742 від 17.07.2025 на суму 18 471,60 грн., як стверджує відповідач, підтверджується видатковою накладною № 692 від 30.07.2025, яка була оформлена в паперовому вигляді і надана позивачу для підпису, проте після оплати так і не була підписана останнім. Також на підтвердження факту поставки товару посилається на включення позивачем суми ПДВ за оспорюваними операціями до податкового кредиту, у тому числі за рахунками № 742 і № 748.

Крім того, відповідач наголошує, що 05.08.2025 позивач анулював власні КЕП з усіх раніше підписаних видаткових накладних, у тому числі тих, які були підписані через M.E.Doc, і це анулювання, за твердженням відповідача, відбулося без будь-яких пояснень чи претензій щодо поставки.

У свою чергу, стосовно анулювання підписів, позивач вказує, що бухгалтер ТОВ «Інтер Євро Бізнес» помилково підписала низку видаткових накладних у електронній формі. Таке підписання, за твердженням позивача, стало наслідком невірного інформування, а не підтвердженням фактичного прийняття товару. Після виявлення помилки всі вищезазначені видаткові накладні були одразу відкликані. При цьому позивач наголошує, що зазначені помилково підписані накладні та відповідні рахунки на оплату не є предметом розгляду у цій справі.

З цього приводу Суд зазначає, що предметом розгляду у цій справі є виключно вимога про повернення передплати у сумі 275 173,78 грн, яка була здійснена позивачем на підставі виставлених відповідачем рахунків на оплату № 742 від 17.07.2025 на суму 18 471,60 грн., № 748 від 18.07.2025 на суму 256 702,18.

За наслідком дослідження наявних в матеріалах доказів судом встановлено, що за рахунком № 748 від 18.07.2025 видаткова накладна № 664 від 31.07.2025 на суму 256 702,18 грн не підписана з боку позивача. Матеріали справи не містять доказів її підписання позивачем, у тому числі з використанням кваліфікованого електронного підпису.

Відповідачем не надано і інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували фактичне передання товару позивачеві на зазначену суму, зокрема первинних документів, що засвідчують рух товару від відповідача до позивача (товарно-транспортних накладних, довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей або інших документів, які б підтверджували факт передання та прийняття товару).

Щодо поставки товару за рахунком № 742 від 17.07.2025 відповідач, посилаючись на видаткову накладну № 692 від 30.07.2025, обмежився твердженнями про її надання позивачу в паперовому вигляді та належність її до первинних документів бухгалтерського обліку. Судом встановлено, що видаткова накладна № 692 від 30.07.2025 не підписана з боку позивача, а поставка товару за нею заперечується останнім. У свою чергу, відповідач не навів та не надав доказів направлення або передання цієї видаткової накладної позивачу. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували доведення зазначеної видаткової накладної до відома позивача у спосіб, що дає можливість ідентифікувати факт її отримання чи ознайомлення з нею. Посилання відповідача на сам факт складення видаткової накладної та включення її до загального переліку первинних документів не є тотожним доказуванню факту її направлення або вручення покупцеві.

Судом також досліджено податкові накладні, долучені відповідачем на підтвердження доводів про фактичне виконання зобов`язання з поставки товару.

Із поданих матеріалів убачається, що податкові накладні складені та зареєстровані відповідачем у Єдиному реєстрі податкових накладних у липні 2025 року. Вказані документи оформлені постачальником в односторонньому порядку та відображають виникнення у нього податкових зобов`язань з податку на додану вартість.

Водночас суд враховує, що податкові накладні за своєю правовою природою не є первинними документами, які посвідчують факт фізичного передання товару покупцеві, та не містять відомостей, що підтверджують прийняття товару позивачем, зокрема підпису покупця, відміток про отримання, посилань на товаро-транспортні накладні, акти приймання-передачі чи інші документи, які б засвідчували рух товару від відповідача до позивача.

Статтею 198.3 ПК України зазначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з:

- придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи;

- ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Наказом Міністерства фінансів України 28 січня 2016 року № 21 затверджено форми та Порядок заповнення і подання податкової звітності з податку на додану вартість. Підпунктом 4 пункту 4 Порядку зазначено, що до розділу II «Податковий кредит» (рядки 10, 11 та 13 декларації) включаються обсяги придбання (виготовлення, будівництва, спорудження, створення) з податком на додану вартість (рядки 10.1, 10.2 та 10.3) або без податку на додану вартість (рядок 10.4) товарів/послуг, необоротних активів на митній території України, ввезених на митну територію України товарів, необоротних активів (рядки 11.1, 11.2, 11.3 та 11.4), отриманих на митній території України від нерезидента послуг (рядки 13.1 та 13.2). При заповненні рядків 10.1, 10.2 та/або 10.3 обов`язковим є подання (Д1) (додаток 1), що заповнюється в розрізі контрагентів. Додатком до декларації є додаток 1 «Відомості про суми податку на додану вартість, зазначені у податкових накладних / розрахунках коригування до податкових накладних, не зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних, про коригування податкових зобов`язань за операціями з вивезення за межі митної території України у митному режимі експорту окремих видів товарів, та про податковий кредит з урахуванням його коригування (Д1)» (далі додаток 1 (Д1)) (п. 10 розд. ІІІ Порядку №21).

Оцінюючи доказове значення зазначених податкових накладних, суд також бере до уваги доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, відповідно до яких жодна сума податку на додану вартість за операціями з відповідачем не була включена до податкового кредиту позивача. Зі змісту поданих позивачем податкових декларацій з податку на додану вартість та додатків Д1 за липеньжовтень 2025 року убачається, що відомості про відповідача як контрагента у зазначеній податковій звітності відсутні.

Таким чином, матеріали справи не підтверджують поведінки позивача, яка б свідчила про визнання ним спірних господарських операцій шляхом формування податкового кредиту. Сам факт реєстрації податкових накладних відповідачем у ЄРПН, за відсутності доказів їх відображення у податковому обліку покупця, не може свідчити про прийняття товару позивачем та реальне виконання зобов`язання з поставки.

Правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкового кредиту та витрат, якщо ж господарська операція фактично не відбулася, то платник податків не має права на податкову вигоду у вигляді податкового кредиту та/або врахування відповідних витрат при визначенні об`єкту оподаткування податком на прибуток.

На підтвердження фактичного здійснення господарських операцій платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами і які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для здійснення господарських операцій, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником даних податкового обліку.

Отже, підсумовуючи наведене, суд констатує, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Верховний Суд неодноразово висловлював аналогічні правові висновки, зокрема у постановах від 26 лютого 2020 року у справі №826/1308/18), від 28 квітня 2020 року (справа № 826/15568/16), від 10 квітня 2020 року (справа №808/954/17), від 09 вересня 2021 року (справа №460/2315/19), від 26 вересня 2023 року (справа № 120/6732/22).

Суд також критично оцінює доводи відповідача про те, що оборотно-сальдові відомості за рахунком 281 підтверджують факт поставки товару позивачеві, оскільки не є первинними бухгалтерськими документами у розумінні статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та не посвідчують факту здійснення конкретної господарської операції з передання товару іншій особі.

Суд звертає увагу, що оборотно-сальдові відомості не містять відомостей про прийняття товару позивачем, зокрема підпису уповноваженої особи покупця, даних про спосіб, місце та момент передання товару, а також не підтверджують фізичний рух товару від відповідача до позивача.

Відповідно до положень ст. 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно із ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, оскільки матеріали справи не містять доказів поставки товару позивачу, а також не містять доказів повернення відповідачем сум попередньої оплати в повному обсязі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення суми попередньої оплати у розмірі 275 173,78 грн є обґрунтованими, неспростованими відповідачем та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд керується частиною першою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підставі, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позовні вимоги у даній справі задоволено в повному обсязі, а відтак витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 302,09 грн. покладаються судом на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 5, 12, 13, 14, 15, 42, 73, 74, 123, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241, 252, 256, 257, 259 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Коммерс Групп" (адреса: 61060, Харківська обл., місто Харків, проспект Льва Ландау, будинок 171; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтер Євро Бізнес" (07406, Київська область, Броварський район, місто Бровари, бульвар Незалежності, будинок 14; ) суму попередньої оплати у розмірі 275 173,78 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 302,09 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано в строки та в порядку визначеному ст. 256, 257 ГПК України з урахуванням п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

СуддяО.І. Байбак