ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2025 р. Справа№ 927/1063/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

при секретарі судового засідання Линник А.М.,

розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укрпошта»

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025

у справі № 927/1063/24 (суддя Кузьменко Т.О.)

за позовом Керівника Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області в інтересах держави в особі позивача: Міністерства розвитку громад та територій України

до Акціонерного товариства «Укрпошта»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонду державного майна України

про витребування нерухомого майна,

за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:

Керівник Козелецької окружної прокуратури (далі також - Прокурор) звернувся до Господарського суду Чернігівської області в інтересах держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України (далі також - Міністерство) з позовом до Акціонерного товариства «Укрпошта» (далі також - Товариство) про витребування нерухомого майна, а саме: будівлі відділення зв`язку загальною площею 46,1 кв.м (нежитлова будівля А, 43,1 кв.м; ганок,а; сарай, Б; вбиральня, У; огорожа,1), яка розташована по вул. Київська, 38, с. Сираї Чернігівського району Чернігівської області, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 20.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Товариство незаконно оформило право приватної власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а вибуття цього об`єкта з державної власності порушує інтереси держави у сфері реалізації прав власника об`єкта державної власності, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ним. Прокурор вважає, що зміна форми власності майна, переданого Акціонерному товариству «Укрпошта» з державної на приватну поза процедурою приватизації, є незаконною; передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного внаслідок корпоратизації державного унітарного підприємства, не є способом приватизації такого майна; нерухоме майно, передане до статутного фонду акціонерного товариства, 100 відсотків акцій якого залишаються у власності держави, залишається державною власністю. За доводами прокурора, власником спірного нерухомого майна є держава в особі Міністерства розвитку громад та територій України, а тому спірне майно підлягає поверненню шляхом витребування у власність держави в особі Міністерства.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025 у справі №927/1063/24 позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Витребувано у Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь Міністерства розвитку громад та територій України нерухоме майно - будівлю відділення зв`язку, загальною площею 46,1 кв.м (нежитлова будівля А, 43,1 кв.м; ганок, а; сарай, Б; вбиральня, У; огорожа, 1), яка розташована по вул. Київська, 38, с. Сираї, Чернігівського району, Чернігівської області, реєстраційний номер Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 20. Стягнуто з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь Чернігівської обласної прокуратури судовий збір в сумі 20 243,97 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 2, 170, 317, 318, 326, 328, 345 Цивільного кодексу України, статей 22, 73, 74, 136, 141, 145 Господарського кодексу України, статті 12 Закону України «Про господарські товариства», статей 15, 18 Закону України «Про приватизацію державного майна», пункту 1 Указу Президента України «Про корпоратизацію», статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та висновками суду першої інстанції про те, що акт передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності Товариства на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого на законних підставах у нього виникло право приватної власності на відповідне майно, а тому, оскільки спірне майно перебувало у володінні УДППЗ «Укрпошта» на праві господарського відання, Товариство як юридична особа, створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до частини 2 статті 108 ЦК України набуло не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави, з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна частиною 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та частиною 3 статті 86, частинами 2-4 статті 145 ГК України (у відповідній редакції).

У підсумку, суд першої інстанції зробив висновок, що державна реєстрація права приватної власності за Товариством була здійснена за відсутності належних правових підстав, що є порушенням прав держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України.

Судом також враховано правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №917/1212/21, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18, № 912/1672/18, від 18.03.2021 у справі № 924/592/20.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, Акціонерне товариство «Укрпошта» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Товариство вказує на те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 236 ГПК України, є незаконним і необґрунтованим, таким, що ухвалене з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, а зроблені ним висновки не відповідають обставинам справи. Також судом не надано належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи та аргументам, що наводились АТ «Укрпошта».

Зокрема, висновок суду першої інстанції про те, що державне майно передане державою до статутного фонду Товариства в процесі його корпоратизації в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого належать державі до моменту завершення процедури приватизації, є державною власністю суперечить ст. ст. 106, 108 ЦК України, ст. ст. 74, 85, 145, 167 ГК України, п. 1 Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», абз. 5, 9 ч.1 ст.3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Так, державне майно, надане суб`єкту господарювання на праві господарського відання відповідно до чинного законодавства є окремим об`єктом права державної власності, так само і корпоративні права держави у статутному капіталі господарського товариства, утвореному шляхом його перетворення з державного підприємства у відкрите акціонерне товариство через участь засновника у формуванні статутного капіталу такого акціонерного товариства є окремим об`єктом права.

Однак, спірне майно одночасно не може бути об`єктом управління державної власності, а саме: державним майном на балансі господарського товариства та отриманими корпоративними правами держави в частині статутного капіталу, який за рахунок цього майна сформований у законний спосіб шляхом корпоратизації.

Враховуючи те, що в процесі корпоратизації має місце реорганізація державного підприємства на акціонерне товариство, а останнє завжди є власником майна, то відбувається й перетворення об`єкту права власності - замість майна державного підприємства, власником якого була держава, їй належатимуть акції акціонерного товариства, сумарна вартість яких становить вартість того ж майна, з якого було сформовано статутний капітал.

Тим самим, у процесі корпоратизації відбулася зміна власника майна із одночасною зміною об`єкта права власності - власником майна, що належало державі (єдиного майнового комплексу державного підприємства) стає акціонерне товариство, а держава стає власником пакета акцій, що становить 100% статутного капіталу акціонерного товариства.

Отже, чинним законодавством України не встановлено заборони на формування статутного капіталу господарського товариства з майна державного підприємства в ході його корпоратизації, отримавши внаслідок цього корпоративні права, що належать державі у його статутному капіталі, а висновок суду про те, що передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства, не відповідає обставинам справи та діючому законодавству України.

Крім цього, судом першої інстанції безпідставно пов`язано між собою процеси та поняття приватизації і корпоратизації, які не є тотожними та різними за своєю правовою природою та регулюються різними законодавчими актами. У зв`язку з цим, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про те, що на момент передачі спірного нерухомого майна до статутного капіталу Товариства та на момент вчинення оспорюваних реєстраційних дій щодо спірного нерухомого майна існувала пряма заборона закону щодо відчуження нерухомого майна об`єктів державної власності, що не підлягають приватизації згідно положень ст.11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Необґрунтованим також є висновок Господарського суду Чернігівської області про те, що акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в собі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності, оскільки судом не було враховано положень Статуту, які прямо закріплюють, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю.

Судом першої інстанції не застосовано норму статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» в редакції Закону України №3587-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління».

Крім цього, відповідно до п. 21 ст. 17 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» вносяться зміни у ст. 18 Закону України «Про управління об`єктами державної власності», зокрема вказану статтю доповнено пунктами 3-2 такого змісту:

« 3-2. Положення абзацу третього частини дев`ятої статті 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом.»

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.09.2025 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025 у справі № 927/1063/24 та призначено її розгляд на 23.10.2025. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 26.09.2025. Ухвалою суду також витребувано з Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/1063/24.

22.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Козелецької окружної прокуратури Чернігівської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому прокуратура просить залишити апеляційну скаргу Товариства без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Вважає, що Товариством не враховано норму ч. 3 ст. 145 ГК України, якою закріплено, що правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено тільки шляхом приватизації майна державного підприємства. При цьому, акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку. А державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через приватизаційні процедури, які визначені законом.

До того ж, передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його відчуження, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.

Оскільки Товариством не надано жодних доказів приналежності йому спірного майна на праві приватної власності, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

14.10.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Міністерства розвитку громад та територій України надійшли письмові пояснення, у яких Міністерство вважає, що законодавчих підстав для задоволення позовних вимог Прокурора немає, оскільки Товариство набуло право власності на спірне нерухоме майно у процесі корпоратизації у зв`язку із входженням цього майна до статутного капіталу Товариства.

23.10.2025 розгляд справи не відбувся у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в місті Києві.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.10.2025 розгляд апеляційної скарги Товариства призначено на 06.11.2025.

04.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства «Укрпошта» надійшло клопотання про закриття провадження у справі №927/1063/24 у зв`язку з відсутністю предмета спору.

У судовому засіданні 06.11.2025 судом на обговорення учасників справи поставлено клопотання відповідача про закриття провадження у справі № 927/1063/24.

Представник відповідача підтримав зазначене клопотання, а представник позивача - поклався на розсуд суду.

Втім, прокурором у судовому засіданні було заявлено клопотання про відкладення розгляду справи з метою надання йому часу для ознайомлення із даним клопотанням.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2025 клопотання прокурора задоволено, а у розгляді апеляційної скарги оголошено перерву до 11.12.2025.

18.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення Прокурора на клопотання АТ «Укрпошта» про закриття провадження у справі № 927/1063/24. Прокурор вважає, що підстави для задоволення клопотання Товариства - відсутні, оскільки Закон України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», на який посилається Товариство як на підставу закриття провадження у справі, не впливає на правову кваліфікацію спірних правовідносин сторін у справі, з огляду на корпоратизацію Товариства у 2017 році. Натомість, дія вказаного Закону поширюється на правовідносини у перехідний період, який починається з дня введення в дію Закону, тобто з 28.08.2025 та триває протягом трьох наступних років.

У судове засідання, призначене на 11.12.2025, третя особа у справі - Фонд державного майна України свого уповноваженого представника для участі у розгляді справи не направив.

Судова колегія, вислухавши думку учасників справи щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності третьої особи, дійшла висновку про наявність підстав для подальшого розгляду справи без участі учасника справи, який не з`явився та був належним чином повідомлений про дату, місце та час розгляду справи.

Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду.

Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

У судовому засіданні 11.12.2025 прокурор заперечив проти клопотання Товариства про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору з підстав, наведених у письмових запереченнях, наданих суду раніше.

Колегія суддів, заслухавши пояснення учасників справи щодо наявності підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, для закриття провадження у справі, дійшла висновку, що клопотання скаржника задоволенню не підлягає.

Так, закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення по суті спору у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Як убачається із позовної заяви, предметом позову є витребування нерухомого майна, а саме: будівлі відділення зв`язку загальною площею 46,1 кв.м (нежитлова будівля А, 43,1 кв.м; ганок,а; сарай, Б; вбиральня, У; огорожа,1), яка розташована по вул. Київська, 38, с. Сираї Чернігівського району, Чернігівської області, реєстраційний номер у Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно 20.

Обґрунтовуючи вимоги про закриття провадження у справі, Товариство вказує, що, по-перше, Міністерство як орган, уповноважений здійснювати управління майном, що є предметом спору вважає законною передачу спірного майна до статутного капіталу Товариства і набуття, у зв`язку з цим, права власності на спірне майно. По-друге, Верховна Рада України прийняла Закон України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», який набрав чинності 28.02.2025 та введений в дію 28.08.2025.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» визнано Господарський кодекс України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., №№ 18-22, ст. 144) таким, що втратив чинність, з дня введення в дію цього Закону.

Згідно з п. 21 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб»:

- у частині дев`ятій ст. 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» абзаци другий і третій викладено в такій редакції: «Господарські товариства, єдиним акціонером (учасником) яких є держава, а також засновані ними юридичні особи розпоряджаються державним майном, що обліковується у них на балансі, в межах повноважень, визначених законом та/або договором з відповідним суб`єктом управління таким майном. Майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, належить таким господарському товариству або юридичній особі на праві власності, крім випадків, визначених законом»;

- статтю 18 «Прикінцеві положення» Закону України «Про управління об`єктами державної власності» доповнено пунктом 3-2 такого змісту: « 3-2. Положення абзацу третього частини дев`ятої статті 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом».

Посилаючись на положення Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», Товариство робить висновок, що спірне нерухоме майно належить на праві власності АТ «Укрпошта» та не є державним.

За доводами Товариства, оскільки на момент подання позову уже був введений в дію Закон України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», відповідно до положень якого було врегульовано статус майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, тобто, держава визнала право власності такої юридичної особи, предмет спору був відсутній на момент звернення до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку доводам Товариства про наявність підстав для закриття провадження у справі, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість та безпідставність.

На переконання колегії суддів, Товариство надало довільне тлумачення нормам Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» та зробило помилковий висновок про те, що ухваливши цей Закон, держава визнала право власності юридичної особи, а саме, АТ «Укрпошта» щодо майна, яке є предметом спору, оскільки такі норми у Законі України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» - відсутні.

Спірне нерухоме майно є об`єктом матеріального світу. Воно існує зараз та існувало на час звернення Прокурора із позовом. Спір щодо цього майна також існує. Зокрема, Товариство вважає, що спірне майно є об`єктом права приватної власності, а Прокурор - об`єктом права державної власності.

За встановленого, правові підстави для висновку про відсутність предмету спору - відсутні, відтак, колегія суддів не вбачає фактичних та правових підстав для задоволення клопотання Товариства про закриття провадження у справі.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити Прокурору у задоволенні позову.

Представники прокуратури висловили заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та вимог, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін.

Представник позивача у вирішенні спору поклався на розсуд суду, водночас просив суд апеляційної інстанції врахувати письмові пояснення, подані Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України щодо спірного майна.

11.12.2025 у судовому засіданні колегією суддів було проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Обговоривши доводи апеляційної скарги Товариства, відзиву Прокурора на апеляційну скаргу та пояснення Міністерства, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі рішення Кабінету Міністрів України 02.02.1994 створено Українське об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» як окрему державну структуру в результаті реформування галузі зв`язку (розподілу на поштовий та електрозв`язок).

Міністерством зв`язку України 30.09.1993 затверджено та 15.12.1993 зареєстровано статут Українського об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УОПЗ «Укрпошта»).

Згідно з Програмою реструктуризації Укрпошти, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України № 1 від 04.01.1998, на підставі наказу Державного комітету зв`язку України від 15.06.1998 № 93 Українське об`єднання поштового зв`язку «Укрпошта» реорганізовано шляхом його перетворення в Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» (далі - УДППЗ «Укрпошта») та затверджено статут УДППЗ «Укрпошта».

07.09.2005 проведено державну реєстрацію змін до статуту УДППЗ «Укрпошта». За преамбулою статуту УДППЗ «Укрпошта» є державним унітарним підприємством і діє як державне комерційне підприємство, що засноване на державній власності і на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 28.09.2004 №684-р «Про затвердження переліку підприємств, установ та організацій, що передаються до сфери управління Мінтрансзв`язку» належить до сфери управління Міністерства транспорту та зв`язку України - орган управління майном (УДППЗ «Укрпошта»).

Згідно з п. 4.1 статуту УДППЗ «Укрпошта» майно підприємства складається з основних фондів, обігових коштів, а також інших цінностей, вартість яких відображається у балансі підприємства і належать йому на праві господарського відання.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія ЯЯЯ №736664 від 27.08.2008, виданого виконавчим комітетом Сираївської сільської ради, за Державою Україна в особі Міністерства транспорту та зв`язку України було зареєстроване право державної власності на об`єкт: нежитлову будівлю загальною площею 46,1 кв.м, яка перебуває в оперативному управлінні УДППЗ «Укрпошта» та знаходиться за адресою: вул. Київська (вул. Леніна), 38, с. Сираї Чернігівський район (колишній Козелецький район), Чернігівська обл. Об`єкт складається з нежитлової будівлі, А, 46,1 кв.м.; ганок, а; сарай, Б; вбиральня, У; огорожа, 1.

Вказані об`єкти були зареєстровані за державою в особі Міністерства транспорту та зв`язку України за реєстраційним номером майна 24488214, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 20020346 від 27.08.2008 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2024 № 390772107.

Указом Президента України «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» від 09.12.2010 № 1085/2010 Міністерство транспорту та зв`язку України було реорганізоване в Міністерство інфраструктури України.

09.07.2014 державним реєстратором реєстраційної служби Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області Шкарупою І.С. на підставі свідоцтва про право власності від 27.08.2008, виданого виконавчим комітетом Сираївської сільської ради, право власності на будівлю відділення зв`язку зареєстровано за державою в особі Міністерства інфраструктури України (номер відомостей про речове право 6273106), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2024 № 390772107.

На виконання розпорядження Кабінету Міністрів України № 728-р від 17.07.2015 Українське державне підприємство поштового зв`язку «Укрпошта» перетворено у Публічне акціонерне товариство «Укрпошта».

Міністерство інфраструктури України видало наказ № 56 від 16.02.2017 «Про припинення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» в результаті його перетворення в публічне акціонерне товариство «Укрпошта» та створення публічного акціонерного товариства «Укрпошта».

Згідно з п. 2 цього наказу вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Укрпошта», 100 відсотків акцій якого належить державі в особі Міністерства інфраструктури України, шляхом перетворення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта». У п. 3 зазначеного наказу визначено, що ПАТ «Укрпошта» є правонаступником УДППЗ «Укрпошта».

Наказом Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017 «Про затвердження акта передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта» затверджено акт передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», відповідно до якого Міністерство інфраструктури України передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна згідно з переліками.

Згідно з актом передавання майна до статутного капіталу ПАТ «Укрпошта», що є правонаступником УДППЗ «Укрпошта», посвідченого нотаріально 05.07.2017, Міністерство інфраструктури України з 01.03.2017 передало, а ПАТ «Укрпошта» прийняло об`єкти державного майна, в т.ч. будівлю відділення зв`язку, розташовану за адресою: вул. Київська, 38 с. Сираї, Козелецький район, Чернігівська область (інвентарний номер 8372).

22.12.2017 державним реєстратором управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради Симоненко О.А. зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, загальною площею 46,1 кв.м., а саме нежитлову будівлю А, 46, 1 кв.м.; ганок а; сарай Б, вбиральня У; огорожа 1, реєстраційний номер нерухомого майна 20, за Публічним акціонерним товариством «Укрпошта», та цього ж дня припинено речове право на вказане майно, яке було зареєстроване на праві власності за державою в особі Міністерства інфраструктури України.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірне майно за ПАТ «Укрпошта» зареєстровано державним реєстратором на підставі:

- акту передавання майна до статутного капіталу, виданого 05.07.2017 Міністерством інфраструктури України;

- додатку до акту передавання майна до статутного капіталу від 05.07.2017 № 45, виданого Міністерством інфраструктури України;

- наказу Міністерства інфраструктури України № 240 від 05.07.2017;

- наказу Міністерства інфраструктури України № 56 від 16.02.2017.

Предметом спору у справі, що переглядається є вимога Прокурора про витребування з незаконного володіння АТ «Укрпошта» нерухомого майна, переданого йому у статутний капітал державою в особі Міністерства.

Прокурор вказує, що на момент проведення реорганізації УДППЗ «Укрпошта» шляхом перетворення в ПАТ «Укрпошта» (01.03.2017), а також станом на момент затвердження акту передавання майна, діяла норма, встановлена п. «г» ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного майна», відповідно до якої не підлягають приватизації державні підприємства та корпоративні права держави в акціонерних товариствах, які є інфраструктурними підприємствами-монополістами, збереження яких у державній власності необхідне для забезпечення рівного доступу до споживачів послуг на загальнодержавному ринку, зокрема, національний оператор поштового зв`язку.

Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (в редакції, чинній на момент проведення реорганізації УДППЗ «Укрпошта» шляхом перетворення в ПАТ «Укрпошта» - 01.03.2017, а також станом на момент затвердження акту передавання майна) було передбачено, що Українське державне підприємство поштового зв`язку Укрпошта () включено до переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації, але можуть бути корпоратизовані (додаток 2 до Закону).

Наказом Міністерства інфраструктури України від 14.12.2018 № 611 змінено тип публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Укрпошта».

Пунктами 5.4., 5.5 статуту АТ «Укрпошта» визначено, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю. Державне майно, передане Товариству в господарське відання, користування чи управління, не включається до статутного капіталу Товариства та використовується в порядку, передбаченому законодавством та цим Статутом. Товариство використовує та утримує державне майно, що не підлягає приватизації, відповідно до законодавства. Майно, що є державною власністю і надане товариству в господарське відання, користування чи управління, включається до його активів, але не може бути відчужене у будь-який спосіб без рішення загальних зборів. Списання та передача такого державного майна здійснюється відповідно до законодавства.

Постановою Кабінету Міністрів України від 02.12.2022 № 1343 перейменовано Міністерство інфраструктури на Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2024 № 1028 перейменовано Міністерство розвитку громад, територій та інфраструктури України на Міністерство розвитку громад та територій України.

Заперечуючи проти позовних вимог, Товариство посилається на те, що майно, передане йому до статутного капіталу є власністю Товариства, а не держави, незалежно від того, що першочергово це майно було державним.

Надаючи оцінку наявності підстав для представництва Прокурором інтересів держави, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерством, як засновником АТ «Укрпошта» та власником державного майна, переданого до статутного капіталу Товариства, незважаючи на незаконність вибуття майна з державної власності, до цього часу не вжито заходів щодо його повернення у власність держави. Безпідставна зміна правового режиму використання спірного майна з державної на приватну власність, за твердженням прокурора, свідчить про порушення економічних інтересів держави та створює передумови для подальшого відчуження нерухомого майна поза конкурентною процедурою приватизації.

При цьому, порушення законодавства при розпорядженні майном, яке має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, загрожує національному суверенітету та завдає шкоди інтересам держави при реалізації концепції боротьби з тероризмом в Україні, підвищення ефективності системи та режимів охорони об`єктів можливих терористичних посягань, здійснення державного контролю на об`єктах підвищеної небезпеки, насамперед на об`єктах критичної, військової та транспортної інфраструктури.

Як встановлено судом першої інстанції, Прокурор звертався до Міністерства з листом від 06.06.2024 №50-77-2529ВИХ-24, у якому повідомив про виявлені порушення законодавства при реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ПАТ «Укрпошта», а також просив повідомити про вжиті заходи щодо усунення цих порушень.

Міністерство у листі від 12.08.2024 №2996-24 повідомило Прокурора, що не вбачає підстав порушень прав та законних інтересів Міністерства, а тому підстави для вжиття заходів реагування відсутні.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про доведення Прокурором бездіяльності Міністерства, як підстави для звернення органу прокуратури до суду за захистом інтересів держави та про наявність підстав для звернення прокурора з цим позовом до суду.

Оскільки Товариством не оскаржується звернення саме Прокурора до суду за захистом інтересів держави, колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції у цій частині.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

За змістом ч. 1 ст. 318 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 2 ЦК України до учасників цивільних відносин віднесено державу Україна, Автономну Республіку Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Згідно з ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

За приписами ч. 1, 2 ст. 326 ЦК України у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади.

У статті 141 ГК України (тут і далі в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій) зазначено, що до державного майна у сфері господарювання належать цілісні майнові комплекси державних підприємств або їх структурних підрозділів, нерухоме майно, інше окреме індивідуально визначене майно державних підприємств, акції (частки, паї) держави у майні суб`єктів господарювання різних форм власності, а також майно, закріплене за державними установами і організаціями з метою здійснення необхідної господарської діяльності, та майно, передане в безоплатне користування самоврядним установам і організаціям або в оренду для використання його у господарській діяльності. Держава через уповноважені органи державної влади здійснює права власника також щодо об`єктів права власності Українського народу, зазначених у частині першій статті 148 цього Кодексу. Види майна, що може перебувати виключно у державній власності, відчуження якого недержавним суб`єктам господарювання не допускається, а також додаткові обмеження щодо розпорядження окремими видами майна, яке належить до основних фондів державних підприємств, установ і організацій, визначаються законом (ч. ч. 1, 5 ст. 141 ГК України).

При цьому, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 73 ГК України, орган державної влади, до сфери управління якого входить підприємство, є представником власника і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно державного унітарного підприємства перебуває у державній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання чи праві оперативного управління.

Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Державне унітарне комерційне підприємство може бути перетворене у державне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. ч. 2, 7 ст. 74 ГК України).

Суд звертає увагу, що зазначеною вище нормою ГК України не передбачено, що наслідком відповідного перетворення є вибуття майна, що перебувало у володінні державного підприємства з державної власності, та набуття права приватної власності на відповідне майно акціонерним товариством, 100 відсотків акцій якого належать державі, та яке виникло в результаті такого перетворення.

За визначенням ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.

Власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Стаття 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Заперечуючи проти позовних вимог, Товариство вказує, що спірне майно хоча і перебувало у власності держави в особі Міністерства інфраструктури та закріплювалося на праві господарського відання за Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта», однак, такі обставини мали місце до 01.03.2017, тобто до дати передачі цього майна у приватну власність шляхом його внесення до статутного капіталу.

Як встановлено судом першої інстанції, засновником і єдиним акціонером АТ «Укрпошта» є держава в особі Міністерства.

Крім загального порядку визначення правового режиму майна господарських товариств, акціонерне товариство, засновником і єдиним акціонером якого є держава, має спеціальний правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню саме спеціальні норми статті 22 ГК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких держава здійснює управління державним сектором економіки відповідно до засад внутрішньої і зовнішньої політики.

Суб`єктами господарювання державного сектора економіки є суб`єкти, що діють на основі лише державної власності, а також суб`єкти, державна частка у статутному капіталі яких перевищує п`ятдесят відсотків чи становить величину, яка забезпечує державі право вирішального впливу на господарську діяльність цих суб`єктів.

Повноваження суб`єктів управління у державному секторі економіки - Кабінету Міністрів України, міністерств, інших органів влади та організацій щодо суб`єктів господарювання визначаються законом.

Законом можуть бути визначені види господарської діяльності, які дозволяється здійснювати виключно державним підприємствам, установам і організаціям.

Держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб`єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління.

Правовий статус окремого суб`єкта господарювання у державному секторі економіки визначається уповноваженими органами управління відповідно до вимог цього Кодексу та інших законів. Відносини органів управління з названими суб`єктами господарювання у випадках, передбачених законом, можуть здійснюватися на договірних засадах.

Держава застосовує до суб`єктів господарювання у державному секторі економіки усі засоби державного регулювання господарської діяльності, передбачені цим Кодексом, враховуючи особливості правового статусу даних суб`єктів.

Органам управління, які здійснюють організаційно-господарські повноваження стосовно суб`єктів господарювання державного сектора економіки, забороняється делегувати іншим суб`єктам повноваження щодо розпорядження державною власністю і повноваження щодо управління діяльністю суб`єктів господарювання, за винятком делегування названих повноважень відповідно до закону органам місцевого самоврядування та інших випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами.

Отже, як мотивовано підкреслено судом першої інстанції, усі суб`єкти державного сектора економіки мають діяти на праві господарського відання чи оперативного управління.

Утворення акціонерних товариств на базі майна корпоратизованих державних унітарних товариств та особливий склад осіб, які беруть участь у їх заснуванні, серед яких державні органи, що здійснюють управління державним майном, зумовлює своєрідний порядок набуття такими акціонерними товариствами права власності на майно, що передається державою до їхнього статутного фонду.

За загальними правилами, установленими статтею 12 Закону України «Про господарські товариства» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), товариство є власником майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність.

Проте, як правильно констатовано судом першої інстанції, на відміну від акціонерних товариств, які засновуються на базі приватної власності, створення акціонерних товариств на базі майна державних підприємств регулюється не лише нормами ЦК України, ГК України та зазначеного вище Закону, а й спеціальним законодавством.

Відповідно до статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на державне майно у разі його приватизації, а за змістом частин 3, 4 статті 145 ГК України правовий режим майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, може бути змінено шляхом приватизації майна державного підприємства або шляхом здачі цілісного майнового комплексу підприємства або майнового комплексу його структурного підрозділу в оренду.

Інших шляхів зміни правового режиму майна суб`єкта господарювання, заснованого на державній власності, норми Господарського кодексу України не передбачали.

Згідно із частиною 1 статті 15 Закону України «Про приватизацію державного майна» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до вичерпного переліку способів приватизації державного майна не належала передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, а також вона не є способом його приватизації.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що передача державного майна до статутного фонду акціонерного товариства, створеного шляхом корпоратизації державного унітарного підприємства, не є рішенням власника, яке б надавало такому товариству право на його привласнення, а спрямована виключно на зміну організаційно-правової форми державного підприємства.

Корпоратизацією відповідно до п. 1 Указу Президента України «Про корпоратизацію» від 15 червня 1993 року №210/93 є перетворення державних підприємств, закритих акціонерних товариств, більш як 75 відсотків статутного фонду яких перебуває у державній власності, а також виробничих і науково-виробничих об`єднань, правовий статус яких раніше не був приведений у відповідність з чинним законодавством (далі - підприємства), у відкриті акціонерні товариства.

Наведене свідчить про те, що зміна організаційно-правової форми підприємства не призводить до автоматичної зміни форми державної власності нерухомого майна.

Крім того, згідно із частиною 5 статті 18 Закону України «Про приватизацію державного майна» при перетворенні державного унітарного підприємства в акціонерне товариство воно стає правонаступником підприємства, що приватизується.

Водночас, акціонерні товариства, засновником і єдиним акціонером яких є держава в особі органів виконавчої влади, мають спеціальний (особливий) правовий режим майна порівняно з іншими господарськими товариствами, які створюються в загальному порядку, а державне майно, передане до статутного фонду державних акціонерних товариств, залишається у державній власності й відчуження його можливе тільки органами приватизації через визначені законом приватизаційні процедури.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що до моменту завершення процедури приватизації до створюваного акціонерного товариства в силу правонаступництва переходять права та обов`язки, які мало державне унітарне підприємство, у тому числі й обсяг майнових прав на державне майно, в даному випадку - право господарського відання.

Вимоги про необхідність дотримання процедури приватизації при відчуженні майна господарських організацій з корпоративними правами держави понад 25% їх статутного фонду закріплено і в статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Таким чином, державне майно, яке закріплювалося за державним підприємством на праві господарського відання,перебуває у створюваного акціонерного товариства на праві господарського відання.

У свою чергу, корпоратизація державних унітарних підприємств через їх перетворення у господарські товариства є лише передумовою для подальшої приватизації майна, переданого державою до їх статутного фонду.

Проведення корпоратизації державного унітарного підприємства в акціонерне товариство не є його приватизацією, а тому внесення майна до статутного фонду такого товариства не може розглядатися як підстава для зміни його форми власності.

У зв`язку з цим, державне майно, передане державою до статутного фонду державного унітарного підприємства, корпоратизованого в акціонерне товариство, 100% акцій статутного фонду якого залишаються у власності держави, до моменту завершення процедури приватизації є державною власністю.

Зазначена правова позиція відображена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21.

Так, здійснивши правовий аналіз положень Конституції України, ГК України, ЦК України, Закону України «Про господарські товариства», який діяв щодо акціонерних товариств до набрання чинності законами України «Про акціонерні товариства», «Про управління об`єктами державної власності», «Про приватизацію державного майна», стосовно корпоратизації на підставі Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», законів України «Про холдингові компанії в Україні», «Про банки і банківську діяльність» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зміна державної форми власності може відбуватися виключно шляхом приватизації, а Закон України «Про приватизацію державного майна» не відносить до способів приватизації передання державного майна до статутного фонду (капіталу) заснованого нею акціонерного товариства.

За змістом статті 6 Порядку відчуження об`єктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 № 803, відчуження майна здійснюється безпосередньо суб`єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу відповідного суб`єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законами, а щодо нерухомого майна - за умови додаткового погодження з Фондом державного майна України.

Зміна правового режиму майна суб`єкта господарювання здійснюється за рішенням власника у спосіб, передбачений ГК України та прийнятими відповідно до нього іншими законами, крім випадків, якщо така зміна забороняється законом (частина 2 статті 145 ГК України).

Верховний Суд неодноразово викладав свою позицію щодо застосування норм частини 3 статті 86, частин 2-4 статті 145 ГК України у правовідносинах щодо розпорядження нерухомим майном державної форми власності, переданим до статутного фонду державного підприємства.

За висновками Верховного Суду, проведення корпоратизації державного підприємства у акціонерне товариство не є приватизацією такого державного підприємства, а тому внесення майна до статутного фонду такого корпоратизованого товариства не може розглядатися як підстава для зміни форми власності на державне майно; таке майно не може бути відчужене чи корпоратизоване на користь суб`єкта права приватної власності без попереднього виключення цього майна із законодавчого переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації (постанови Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 920/1077/16, від 28.03.2018 у справі № 925/792/17, від 08.05.2018 у справі № 925/875/17, від 22.05.2018 у справі № 915/1021/16, від 30.05.2018 у справі № 915/825/16, від 05.07.2018 у справі № 915/826/16, від 11.10.2018 у справі № 906/916/16, від 06.11.2018 у справі № 925/473/17, від 20.03.2019 у справі № 927/735/16, від 13.11.2019 у справі № 916/665/18, від 10.09.2020 у справах № 923/197/18 і № 923/576/18, від 01.10.2020 у справах № 924/647/18, № 912/1672/18, від 18.03.2021у справі № 924/592/20).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що акт передавання майна, на підставі якого була здійснена державна реєстрація права власності відповідача на спірне майно, не може розглядатися як правочин, відповідно до якого у відповідача на законних підставах виникло право приватної власності на відповідне майно, оскільки спірне майно перебувало у володінні УДППЗ «Укрпошта» на праві господарського відання, і Товариство як юридична особа, яка створена внаслідок перетворення останнього, відповідно до частини 2 статті 108 ЦК набуло не право приватної власності, а право господарського відання на зазначене майно, яке залишилося у власності держави, з огляду на встановлення прямих заборон на відчуження та передачу до статутного фонду господарських товариств такого майна за частиною 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та частиною 3 статті 86, частинами 2-4 статті 145 ГК (у відповідній редакції).

Таким чином, державна реєстрація права приватної власності за відповідачем була здійснена за відсутності належних правових підстав та є порушенням прав держави в особі Міністерства розвитку громад та територій України.

Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикаційний позов є речовим позовом, який належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому, відповідно до статті 396 Цивільного кодексу України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181 цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (див. ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).

Відомості державного реєстру прав на нерухомість вважаються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження № 2-14звг19, пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)).

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Оскільки матеріалами справи підтверджується, що Товариство зареєструвало за собою право приватної власності на спірне нерухоме майно на підставі документів, які не є правовстановлюючими документами у розумінні вимог закону, а також з огляду на встановлені судом обставини перебування такого майна на правовому титулі господарського відання, а не приватної власності, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність фактичних та правових підстав для задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів відхиляє доводи Товариства про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст.ст. 106, 108 ЦК України, ст. ст. 74, 85, 145, 167 ГК України, п. 1 Указу Президента України від 15.06.1993 № 210/93 «Про корпоратизацію підприємств», абз. 5, 9 ч.1 ст.3 Закону України «Про управління об`єктами державної власності».

Висновок суду першої інстанції про те, що державне майно передане державою до статутного фонду Товариства в процесі його корпоратизації в акціонерне товариство, 100% акцій статутного капіталу якого належить державі, до моменту завершення процедури приватизації, є державною власністю, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21.

Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи та не заперечується Товариством, спірне нерухоме майно перебувало у державній власності в особі Міністерства інфраструктури України та закріплювалося за Українським державним підприємством поштового зв`язку «Укрпошта» на праві господарського відання. В подальшому, 01.03.2017 було змінено організаційно-правову форму Товариства та перетворено його з державного підприємства у акціонерне товариство із формальним внесенням певного майна до статутного капіталу Товариства, оскільки без формування статутного капіталу створення акціонерного товариства не є можливим.

Із урахуванням того, що будучи державним підприємством Товариство володіло державним майном на праві господарського відання, і мала місце лише зміна організаційно-правової форми Товариства, а не його фактичне створення як нового підприємства, відсутні підстави вважати, що відбулася зміна правового титулу цього майна. Тобто, спірне майно Товариство, як правонаступник державного підприємства, набуло на тому ж титулі, що мав і його попередник - господарського відання.

Колегія суддів вважає помилковими доводи Товариства про те, що оскільки в процесі корпоратизації має місце реорганізація державного підприємства на акціонерне товариство, і останнє завжди є власником майна, то відбувається й перетворення об`єкту права власності - замість майна державного підприємства, власником якого була держава, їй належать акції акціонерного товариства, сумарна вартість яких становить вартість того ж майна, з якого було сформовано статутний капітал. Також, сумнівними є доводи Товариства про те, що в процесі корпоратизації відбулася зміна власника майна із одночасною зміною об`єкта права власності - власником майна, що належало державі (єдиного майнового комплексу державного підприємства) стає акціонерне товариство, а держава стає власником пакета акцій, що становить 100 статутного капіталу акціонерного товариства.

Так, як уже було зазначено, метою формування статутного капіталу є надання новоствореній особі можливості здійснювати господарську діяльність. АТ «Укрпошта» не було створено як нова юридична особа приватного права, а було реорганізовано у встановленому законом порядку. При цьому, оскільки базою для здійснення господарської діяльності було визначено саме державне майно, то зміна правового режиму такого майна, як і його власника, тобто перехід із державної у комунальну власність, може відбуватись також виключно у встановленому законом порядку.

Як уже було зазначено раніше, корпоратизація не є підставою для зміни правового режиму майна. Товариством цього висновку суду першої інстанції - не спростовано.

Необґрунтованими є доводи Товариства і про те, що судом першої інстанції пов`язано між собою процеси та поняття приватизації та корпоратизації, які не є тотожними та різними за своєю правовою природою та регулюються різними законодавчими актами. Під час розгляду спору судом першої інстанції розмежовано поняття корпоратизації та приватизації майна та правильно наголошено на тому, що наявність встановленої законом заборони щодо здійснення приватизації майна, як єдиної законної процедури зміни правового режиму майна з державної форми власності на приватну, вказує на неспроможність доводів Товариства про можливість переходу спірного майна із державної у приватну власність внаслідок внесення цього майна до статутного капіталу Товариства.

Безпідставними є посилання Товариства на норми Статуту, якими вказано, що усе нерухоме та інше майно, передане до статутного капіталу Товариства або набуте Товариством на законних підставах, є його власністю, оскільки, з огляду на встановлені судом обставини приналежності спірного майна до права державної власності із закріпленням за Товариством на праві господарського відання, згадані положення статуту не можуть вважатись правовстановлюючими документами на спірне майно.

Колегія суддів також відхиляє доводи Товариства щодо необхідності застосування до спірних правовідносин норми частини 9 статті 11 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» в редакції Закону України №3587-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення корпоративного управління».

Вказаною нормою передбачено, що державне майно, яке перебуває на балансі державних унітарних підприємств, установ, організацій, господарських товариств, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, що не підлягають приватизації, яке не входить до складу єдиного майнового комплексу, що забезпечує основні види діяльності таких державних унітарних підприємств, установ, організацій, господарських товариств та більше трьох років не використовується у виробничій діяльності і подальше його використання не планується, може бути відчужено на конкурентних засадах згідно із законом шляхом його приватизації(абзац перший частини дев`ятої статті 11).

Господарські товариства, єдиним акціонером (учасником) яких є держава, а також засновані ними юридичні особи розпоряджаються державним майном, що обліковується у них на балансі, в межах повноважень, визначених законом та/або договором з відповідним суб`єктом управління таким майном.

Майно, внесене до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також майно, внесене до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, належить таким господарському товариству або юридичній особі на праві власності, крім випадків, визначених законом. (Абзац третій частини дев`ятої статті 11 в редакції Закону № 4196-IX від 09.01.2025).

Відчуження, обтяження, передача у користування, у тому числі застава, іпотека, оренда, лізинг майна, що є власністю господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, здійснюється з урахуванням обмежень, установлених його статутом та законодавством.

Статутом господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, а також статутом юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, встановлюється порядок погодження органами таких господарського товариства або юридичної особи відчуження, обтяження, передачі у користування майна, що є власністю відповідного господарського товариства або юридичної особи.

Відчуження та передача в оренду майна господарського товариства, у статутному капіталі якого 50 і більше відсотків акцій (часток) належать державі або юридичній особі, єдиним учасником (засновником) якої є держава, здійснюється на конкурентних засадах - шляхом проведення електронних аукціонів (публічних торгів) в електронній торговій системі, визначеній згідно з цим Законом у порядку, визначеному згідно з пунктом 28 частини другої статті 5 цього Закону.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави та які є засновниками (учасниками, акціонерами) інших юридичних осіб, реалізують свої права засновника, учасника або акціонера таких юридичних осіб самостійно через органи управління таких юридичних осіб згідно з вимогами закону та статуту.

Посилання Товариства на норму абзацу 3 ч. 9 ст. 11 згаданого Закону є безпідставним, у зв`язку з чим колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин сторін, оскільки стосується не державного майна (як, наприклад, абзац перший частини дев`ятої цієї статті), а власне майна, яке може бути внесене до статутного капіталу Товариства. Натомість, речове право господарського відання не може бути внесено до статутного капіталу підприємств відповідно до ч. 8 ст. 14 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб».

Відповідно, спірною є можливість застосування ст. 18 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» у редакції п. 21 ст. 17 Закону України «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб», якою ст. 18 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» доповнено пунктом 3-2 такого змісту:

« 3-2. Положення абзацу третього частини дев`ятої статті 11 цього Закону щодо правового режиму майна, внесеного до статутного капіталу господарського товариства, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та майна, внесеного до статутного капіталу юридичної особи, засновником (учасником, акціонером) якої є таке господарське товариство, застосовуються до таких господарського товариства або юридичної особи незалежно від дати їх створення, реорганізації чи корпоратизації та/або внесення такого майна до статутного капіталу, якщо інше не передбачено законом.»

Підсумовуючи, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги Товариства не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Укрпошта», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника - Акціонерне товариство «Укрпошта».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання Акціонерного товариства «Укрпошта» про закриття провадження у справі.

2. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрпошта» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025 у справі №927/1063/24 залишити без задоволення.

3. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 05.08.2025 у справі №927/1063/24 залишити без змін.

4. Матеріали справи №927/1063/24 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.01.2026.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська