ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" листопада 2025 р. м. Київ Справа № 911/2558/25

Господарський суд Київської області у складі судді Бабкіної В.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ (08623, Київська обл., Фастівський р-н, смт. Калинівка, вул. Залізнична, буд. 51),

до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Знаменка, буд. 19),

до Міністерства оборони Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14),

до Публічного акціонерного товариства Газпром (197229, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, пр. Лахтинський, буд. 2, к. 3, б. 1),

до Публічного акціонерного товариства Нафтова компанія Роснефть (115035, Російська Федерація, м. Москва, Софійська набережна, буд. 26/1),

до Публічного акціонерного товариства Інтер РАО ЄЕС (119435, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Пироговська, буд. 27, кв. 2),

до Акціонерного товариства Газпромбанк (117420, Російська Федерація, м. Москва, вул. Намоткіна, буд. 16, корп. 1)

про солідарне стягнення 7435901,59 дол. США збитків,

секретар судового засідання: Ліщук М.Ю.

Представники сторін:

від позивача: Марущак С.В.;

від відповідача 1: не з`явився

від відповідача 2: не з`явився

від відповідача 3: не з`явився

від відповідача 4: не з`явився

від відповідача 5: не з`явився

від відповідача 6: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ (далі ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ, позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (далі Російська Федерація, відповідач 1), Міністерства оборони Російської Федерації (далі відповідач 2), Публічного акціонерного товариства Газпром (далі відповідач 3, ПАТ Газпром), Публічного акціонерного товариства Нафтова компанія Роснефть (далі відповідач 4, ПАТ Нафтова компанія Роснефть), Публічного акціонерного товариства Інтер РАО ЄЕС (далі відповідач 5, ПАТ Інтер РАО ЄЕС), Акціонерного товариства Газпромбанк (далі відповідач 6, АТ Газпромбанк) про солідарне стягнення 7435901,59 дол. США збитків.

В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 24.03.2022 р., внаслідок ракетного удару Збройних сил Російської Федерації відбулося влучання крилатих ракет ЗМ-14 (Калібр) в нафтобазу, яка знаходиться за адресою: Київська обл., Фастівський р-н, смт. Калинівка, вул. Залізнична, буд. 51, що належить на праві власності ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ, внаслідок чого руйнувань та пошкоджень зазнали будівлі, споруди, інженерні та технологічні мережі, елементи благоустрою нафтобази та знищено 18 одиниць колісних транспортних засобів (автомобілів, напівпричепів), у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів 7435901,59 дол. США збитків, що становить еквівалент 271959755,00 грн., у тому числі реальні збитки - 5765838,73 дол. США, що становить еквівалент 202129585,00 грн., збитки у вигляді упущеної вигоди - 1670062,86 дол. США, що становить еквівалент 69830170,00 грн., а також судові витрати покласти на відповідачів.

При вирішенні питання про відкриття провадження у справі за даним позовом, визначаючи, чи поширюється на Російську Федерацію судовий імунітет у справі, яка розглядається, судом враховано наступне: предметом позову є відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами РФ, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. У зв`язку з повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України 24.02.2022 р. Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що, у свою чергу, з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства Російської Федерації в Україні, у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і Російською Федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постановах від 14.04.2022 р. у справі № 308/9708/19, від 18.05.2022 р. № 760/17232/20, а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 р. у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (п. 58).

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 р. у справі № 990/80/22, Російська Федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії.

При цьому, Верховний Суд виходив з того, що країна-агресор діяла поза межами свого суверенного права на самооборону, навпаки, віроломно порушила усі суверенні права України, діючи на її території, тому безумовно Російська Федерація надалі не користується в такій категорії справ своїм судовим імунітетом. Такі висновки наведено в постановах Верховного Суду від 08 та 22 червня 2022 р. у справах № 490/9551/19 та № 311/498/20.

Таких самих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18.05.2022 р. у справі № 428/11673/19 та у справі № 760/17232/20-ц, зазначивши додаткові аргументи непоширення судового імунітету Російської Федерації у спірних правовідносинах, а саме: підтримання юрисдикційного імунітету Російської Федерації позбавить позивача ефективного доступу до суду для захисту своїх прав, що є несумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції; судовий імунітет Російської Федерації не застосовується з огляду на звичаєве міжнародне право, кодифіковане в Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004); підтримання імунітету Російської Федерації є несумісним з міжнародно-правовими зобов`язаннями України у сфері боротьби з тероризмом; судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню з огляду на порушення нею державного суверенітету України, а отже, не є здійсненням Російською Федерацією своїх суверенних прав, що охороняються судовим імунітетом.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 13.08.2025 р. було прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи № 911/2558/25 постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 15.09.2025 р.

Щодо повідомлення відповідачів про судовий розгляд даної справи слід зазначити таке.

У зв`язку з військовою агресією держави-відповідача проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 р. в Україні введено воєнний стан.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-2 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

За зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресію Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України "Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану" № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 р., з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування.

Крім того, у зв`язку з агресією з боку держави-відповідача та введенням воєнного стану АТ "Укрпошта" з 25.02.2022 р. припинило обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з державою-відповідачем.

Наведене унеможливлює повідомлення відповідачів про розгляд даної справи засобами поштового зв`язку та звернення до суду держави-відповідача з судовим дорученням про вручення документів.

Враховуючи вищевикладене, повідомлення відповідачів про дату, час та місце проведення судових засідань у даній справі здійснювалося шляхом розміщення на офіційному веб-порталі судової влади України відповідного оголошення в порядку, передбаченому ч.ч. 4, 5 ст. 122 Господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст. 122 Господарського процесуального кодексу України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. В оголошенні про виклик вказуються дані, зазначені в ч. 1 ст. 121 цього Кодексу. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

У судове засідання 15.09.2025 р. з`явився представник позивача, представники відповідачів не з`явилися. Водночас, усі учасники процесу про дату час та місце судового засідання були повідомлені належно в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.09.2025 р. було відкладено підготовче засідання на 27.10.2025 р.

27.10.2025 р. через систему "Електронний суд" до Господарського суду Київської області від представника позивача надійшла заява б/н від 27.10.2025 р. (вх. № 14859/25 від 27.10.2025 р.) про закриття підготовчого провадження без участі представника позивача.

У судове засідання 27.10.2025 р. представники сторін не з`явилися. Водночас, усі учасники процесу про дату час та місце судового засідання були повідомлені належно в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 27.10.2025 р. було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 24.11.2025 р.

У судовому засіданні 24.11.2025 р. представник позивача позовні вимоги підтримував та просив суд задовольнити позов у повному обсязі; представники відповідачів у судове засідання не з`явилися. Водночас, усі учасники процесу про дату час та місце судового засідання були повідомлені належно в порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У судовому засіданні 24.11.2025 р. було проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ є юридичною особою, видами діяльності якої є: (КВЕД 52.10) складське господарство (основний), (КВЕД 42.99) будівництво інших споруд, (КВЕД 46.12) діяльність посередників у торгівлі паливом, рудами, мтеаламита промисловими хімічними речовинами, (КВЕД 77.39) надання в оренду інших машин, устаткування, та товарів, н.в.і.у., (КВЕД 46.71) оптова торпівля твердим, рідким, газоподібним паливом з подібними продуктами, (КВЕД 46.76) оптова торгівля іншими проміжними продуктами, (КВЕД 46.90 неспеціалізована оптова торгівля, (КВЕД 47.30) роздрібна торгівля пальним, (КВЕД 52.21) допоміжне обслуговування наземного транспорту, (КВЕД 52.29) інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, (КВЕД 68.20) надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, (КВЕД 77.12) надання в оренду вантажних автомобілів, (КВЕД 41.10) організація будівництва будівель, (КВЕД 41.20) будівництво житлових і нежитлових будівель, (КВЕД 19.20) виробництво продуктів нафтоперероблення, (КВЕД 35.21) виробництво газу.

У 2016 році за позивачем будо зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на об?єкт нерухомого майна - нафтобазу, що розташований за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51 (далі - нафтобаза), що підтверджується витягом № 75976096 від 15.12.2016 р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Долученим до матеріалів справи актом про пожежу від 24.03.2022 р., складеним комісією за участі головного інспектора відділу профілактичної роботи Фастівського РУ ГУ ДСНС України у Київські області Солончука І.С., зафіксовано знищення, руйнування та пошкодження майна, яке знаходилося на нафтобазі за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51. Даним актом встановлено причину пошкодження, руйнування та знищення майна - потрапляння боєприпасів та їх уламків внаслідок бойових дій.

Актом обстеження об?єкта нерухомого майна (об?єкта інфраструктури), пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території населених пунктів Калинівської селищної територіальної громади Фастівського райнону Київської області від 22.06.2022 р., складеним робочою групою для обстеження об?єктів інфраструктури населених пунктів Калинівської селищної територіальної громади, що зазнали пошкоджень внаслідок бойових дій, встановлено причину пошкодження об`єкта нерухомого майна - нафтобази, яка розташована за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, а саме - будівля службово-побутового корпусу (літ. 1A), будівля допоміжного корпусу (літ. 1Б), будівля побутово-складського корпусу (діт, 1В), споруди навісу (станція відпуску нафтопродуктів) (літ. 1Д), споруди протипожежної насосної станції з пожрезервуарами (літ. № 1), очисних споруд дощових стічних вод (літ. № 2), елементів благоустрою та огорожі території, зовнішні інженерні мережі, технологічні мережі (на території резервуарного парку, насосної станції та станції відпустку нафтопродуктів), резервуарний парк (окрім фундаментів), автомобілі сідлові тягачі AF FT XF 105.460 з д.н.з. НОМЕР_1 , DAF XF 510 FT з д.н.з. НОМЕР_2 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_3 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_4 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_5 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_6 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_7 , MAN TGA 18.480 з д.н.з. НОМЕР_8 , автомобіль вантажний самоскид MAN TGS 33.360 з д.н.з. НОМЕР_9 , напівпричепи-цистерни KASSBOHRER STB385K з д.н.з. НОМЕР_10 , KASSBOHRER STB385K з д.н.з. НОМЕР_11 , KAESSBOHRER STB з д.н.з. НОМЕР_12 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_13 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_14 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_15 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_16 , BC-LDS NCG-48 з д.н.з. НОМЕР_17 , напівпричіп бортовий тентований KOGEL S24 з д.н.з. НОМЕР_18 (право власності позивача на зазначені транспортні засоби підтверджується листом Сервісного центру МВС № 31/4-2025 від 08.05.2025 р.) - внаслідок ракетного удару Збройних Сил Російської Федерації.

Відповідно до Висновку експерта № 67/6 від 29.08.2022 р. за результатами проведеної Центром судових та спеціальних експертиз Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України вибухово-технічної експертизи було встановлено, що 24 березня 2022 року на території та поблизу території нафтобази ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, стався вибух бойового припасу, а саме - крилатої ракети ЗМ-14 КАЛІБР. Крилата ракета 3М-14 КАЛІБР оснащена бойовою частиною (450 кг), фугасами, оперенням, турбореактивним двигуном, паливним баком та системою автонаведення на ціль. Ракета призначена для високоточного уражения наземних об`єктів на відстані до 2600 км. Основне базування на бойових підводних човнах і наводних кораблях. Основними відмінними особливостями ракети є: високі динамічні характеристики; маневреність; можливість задавати довільний напрямок та рух на малій висоті вздовж вигинів рельєфу, що заважає виявленню системами ППО; можливість при необхідності вносити корективи в програмовану траєкторію польоту за допомогою бортового комп?ютера і системи автоматичного керування. Ракета має літакову аеродинамічну схему. Ракети типу ЗМ-14 розроблені та виробляються КБ Новатор, Єкатеринбург, РФ.

Відповідно до Висновку експерта № 132/6 від 16.09.2022 р. за результатами проведеної Центром судових та спеціальних експертиз Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України пожежо-технічної експертизи було встановлено, що осередок пожежі, яка мала місце 24.03.2022 р. на території нафтобази ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ за адресою: вул. Залізнична, 51, смт. Калинівка, Фастівський район, Київська область, знаходився в районі резервуару № 6. Причиною пожежі, яка мала місце 24.03.2022 р. на території нафтобази, є загоряння складових речової обстановки внаслідок теплової (термічної) та осколкової дії вибуху. За сукупністю виявлених слідових ознак встановлено, що на території нафтобази ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, через обстріл, який мав місце 24.03.2022 р., існувало явище вибуху, а також явище пожежі. При цьому, характер залишкових деформацій та визначена послідовність їх утворення вказують на те, що явище пожежі було вторинним по відношенню до події вибуху.

Висновком експерта № 10066 за результатами проведения судовим експертом Свістуновим Ігорем Сергійовичем будівельно-технічної експертизи від 16.01.2023 р., встановлено, що майнова шкода власнику об`єкта нерухомого майна: нафтобаза, що розташована за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, складає 167253204,00 грн., що складає еквівалент 4573683,54 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 16.01.2023 р. (36,5686 UAH/USD), в тому числі, вартість матеріалів, виробів, устаткування та конструкцій: 112150030,00 грн., що складає еквівалент 3066839,58 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленого Національним банком України на 16.01.2023 р. (36,5686 UAH/USD).

Висновком експерта № 9948 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль вантажний самоскид, MAN TGS 33.360, реєстраційний номер НОМЕР_9 складає 2545329,60 грн.

Висновком експерта № 9949 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль напівпричіп бортовий тентований, KOGEL S24, реєстраційний номер НОМЕР_19 складає 173448,79 грн.

Висновком експерта № 9950 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, MAN TGA 18.480, реєстраційний номер НОМЕР_20 складає 348133,30 грн.

Висновком експерта № 9951 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, KAESSBOHRER STB/СТ12, реєстраційний номер НОМЕР_21 складає 2688070,53 грн.

Висновком експерта № 9952 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, DAF XF 480 FT, реєстраційний номер НОМЕР_22 складає 2110181,08 грн.

Висновком експерта № 9953 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, KASSBOHRER STB385K, реєстраційний номер НОМЕР_23 складає 1402823,70 грн.

Висновком експерта № 9954 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, DAF XF 480 FT, реєстраційний номер НОМЕР_24 складає 2110181,08 грн.

Висновком експерта № 9955 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, KAESSBOHRER STB/CT12, реестраційний номер АА3791XF складає 2688070,53грн.

Висновком експерта № 9956 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, DAF XF 480 FT, реєстраційний номер НОМЕР_25 складає 2110181,08 грн.

Висновком експерта № 9957 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, KAESSBOHRER STB/CT12, реестраціний номер НОМЕР_26 складає 2688070,53 грн.

Висновком експерта № 9958 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач DAF XF 510 FT, реєстраційний номер НОМЕР_27 складає 1984200,12 грн.

Висновком експерта № 9959 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, BC-LDS NCG-48, реєстраційний номер НОМЕР_28 складає 2193611,33 грн.

Висновком експерта № 9960 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, DAF XF 480 FT, реєстраційний номер НОМЕР_29 складає 2110181,08 грн.

Висновком експерта № 9961 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну KAESSBOHRER STB, реєстраційний номер НОМЕР_30 складає 2688070,53 грн.

Висновком експерта № 9962 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, DAF XF 480 FT, реєстраційний номер НОМЕР_31 складає 2110181,08 грн.

Висновком експерта № 9963 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, KAESSBOHRER STB/CT12, реестраціний номер АА3487XF складає 2688070,53грн.

Висновком експерта № 9964 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за автомобіль сідловий тягач, DAF FT XF 105.460, реєстраційний номер НОМЕР_1 складає 834752,41 грн.

Висновком експерта № 9965 від 24.06.2022 р., за результатами проведення судовим експертом Таракановим Юрієм Юрійовичем транспортно-товарознавчої експертизи, встановлено, що майнова шкода власнику за напівпричіп-цистерну, KASSBOHRER STB385K, реєстраційний номер НОМЕР_10 складає 1402823,70 грн.

Відповідно до Висновку експерта № 06/25 від 17.07.2025 р. за результатами проведення судово-економічної експертизи судовим експертом Чередніченко Аллою Павлівною щодо упущеної вигоди юридичної особи ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ з 24.03.2023 р. до 17.07.2025 р., було встановлено, що розмір упущеної вигоди юридичної особи - Товариство з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ (ідентифікаційний код 39248621), внаслідок пошкоджень та руйнувань будівель, споруд, інженерних та технологічних мереж, елементів благоустрою об?єкта нерухомого майна нафтобаза, що знаходиться по вул. Залізнична, 51 в смт. Калинівка Фастівського району (Васильківського району) Київської області, і належить на праві власності юридичній особі - Товариство з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ, що спричинені ракетним ударом Збройних Сил Російської Федерації (влучанням крилатих ракет) 24 березня 2022 року, що унеможливило операційну діяльність Товариства з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ зі складського зберігання пального (нафтопродуктів), засновану на вказаному об?єкті нерухомого майна (нафтобаза), з моменту ракетного удару (влучання крилатих ракет) 24 березня 2022 року до дати видачі висновка експерта складає 1670062,86 доларів США, що за курсом НБУ на дату оцінки (дати складання висновку) 17.07.2025 р. дорівнює (з округленням до десятків гривен) 69830170,00 грн.

З урахуванням всього вищенаведеного, позивач і звернувся з даним позовом про відшкодування збитків до суду.

Дослідивши обставини справи, надані до справи матеріали, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, з огляду на таке.

Приписами статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу Україн визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 ГПК України).

Поряд з цим, згідно з ч.ч. 1-4 ст. 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи.

Суд відзначає, що 24.02.2022 р. Російською Федерацією було розпочато повномаштабні військові дії проти України, у зв`язку з чим Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" № 64/2022 від 24.02.2022 р., затвердженим Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-IX, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 р. строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, який у подальшому Указами Президента України було продовжено.

Згідно наданих до матеріалів справи висновків експертів було підтверджено знищення/пошкодженння 24.03.2022 р. майна ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ на території нафтобази, що розташована за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України Про міжнародне приватне право права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, в якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 42 Конвенції про правову допомогу зобов`язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають із договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Таким чином, оскільки подія, яка стала підставою для вимог про відшкодування шкоди (а саме - знищення та пошкодження майна позивача) мала місце на території України, то застосовним матеріальним законом при розгляді даного спору є матеріальний закон України.

Поряд з цим, слід зазначити, що відповідно до ст. 17 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року) кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно зі ст. 1 Протоколу № 1 від 20.03.1952 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ч. 3 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Таким чином, знищення та пошкодження належного позивачу на праві власності майна порушує відповідне право власності позивача, який у зв`язку із цим набуває права на відшкодування заподіяної йому майнової шкоди.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У силу статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Приписами ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що збитками визначаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене.

Підставою для відшкодування збитків є склад правопорушення, який включає наступні фактори: наявність реальних збитків; вина заподіювана збитків; причинний зв`язок між діями або бездіяльністю винної особи та збитками.

Водночас, збитки - це витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною у відповідності до ст. 224 Господарського кодексу України.

Статтею 225 Господарського кодексу України (чинного на час звернення позивача з даним позовом до суду) визначений вичерпний перелік складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, зокрема: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково втрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

Поряд з цим, відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. 1166 Цивільного кодексу України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Так само і для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

При вирішенні відповідних спорів слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Відсутність будь-якої із зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків.

У той же час, позивачу потрібно довести суду факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, а також надати докази протиправності дій відповідача та причинно-наслідкового зв`язку між вказаними діями та заподіяними збитками.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 р. військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує ст. 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародновизнаних кордонів України.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022 р. у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея ООН прийняла Резолюцію ES-12/1 від 24.03.2022 р., якою додатково засуджує військову агресію Росії проти України, вимагає від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі - атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засуджує всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини і вимагає безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями 1949 р. та Додаткового протоколу І 1977 р. до них.

Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 р. Про заяву Верховної Ради України Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні визнано геноцидом Українського народу дії Збройних сил, політичного і військового керівництва Росії під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 р., а також доручено Голові Верховної Ради України спрямувати цю заяву до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї НАТО, урядів та парламентів іноземних держав. Голові Верховної Ради України надано повноваження звернутися до Генеральної прокуратури, Міністерства закордонних справ України та Міністерства юстиції України щодо невідкладного вжиття заходів для належного документування фактів вчинення Збройними силами Російської Федерації та її політичним і військовим керівництвом геноциду Українського народу, злочинів проти людяності, воєнних злочинів, інших тяжких злочинів на території України та ініціювання притягнення до відповідальності всіх винних осіб.

Преамбулою Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 р., IV Женевською конвенцією 1949 р., а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 р., Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 р. та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Згідно зі ст. 53 IV Женевської конвенції 1949 року будь-яке знищення окупуючою Державою рухомого або нерухомого майна, що є приватною або колективною власністю приватних осіб або Держави, громад або громадських або кооперативних організацій, яке не є абсолютно необхідним для воєнних операцій, забороняється.

За змістом ст.ст. 48, 51, 52 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол 1), від 8 червня 1977 року:

- для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів (ст. 48);

- напади невибіркового характеру заборонено. До нападу невибіркового характеру належать: a) напади, не спрямовані на конкретні воєнні об`єкти; b) напади, при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, які не можуть бути спрямовані на конкретні воєнні об`єкти; або c) напади, при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, наслідки яких не можуть бути обмежені, як це вимагається згідно з цим Протоколом; і які, таким чином, у кожному такому випадку поражають воєнні об`єкти й цивільних осіб або цивільні об`єкти, не розрізняючи їх. Серед інших належить вважати невибірковими такі види нападів: a) напад шляхом бомбардування будь-якими методами або засобами, при якому як єдиний воєнний об`єкт розглядається ряд явно пов`язаних один з одним і розрізнюваних воєнних об`єктів, розміщених у місті, у селі чи в іншому районі, де сконцентровані цивільні особи або цивільні об`єкти; і b) напад, котрий, як можна очікувати, попутно потягне за собою втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб та шкоду цивільним об`єктам, або те й інше разом, які були б надмірними щодо конкретної і безпосередньої воєнної переваги, якої передбачається таким чином досягти (ст. 51);

- цивільні об`єкти не повинні бути об`єктом нападу або репресалій. Цивільними об`єктами є всі ті об`єкти, які не є воєнними об`єктами, як вони визначені в пункті 2. Що стосується об`єктів, то воєнні об`єкти обмежуються тими об`єктами, які через свій характер, розміщення, призначення або використання вносять ефективний вклад у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення чи нейтралізація яких за існуючих у даний момент обставин дає явну воєнну перевагу. У разі сумніву в тому, чи не використовується об`єкт, який звичайно призначений для цивільних цілей, наприклад, місце відправлення культу, житловий будинок чи інші житлові будови або школа, для ефективної підтримки воєнних дій, передбачається, що такий об`єкт використовується в цивільних цілях (ст. 52).

Відповідно до ч. 3 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

З огляду на викладене, протиправність діяння відповідача 1, як складовий елемент цивільного правопорушення, а саме - збройної агресії Росії проти України, в розумінні ч. 3 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

Щодо вини, як складового елементу цивільного правопорушення, то законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

За результатами дослідження зазначених вище доказів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що на території нафтобази, що розташована за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, де відбувся ракетний удар Збройних Сил Російської Федерації, що підтверджується актом обстеження об?єкта нерухомого майна (об?єкта інфраструктури), пошкодженого внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території населених пунктів Калинівської селищної територіальної громади Фастівського райнону Київської області від 22.06.2022 р., складеним робочою групою для обстеження об?єктів інфраструктури населених пунктів Калинівської селищної територіальної громади, що зазнали пошкоджень внаслідок бойових дій. Внаслідок ракетного удару Збройних Сил Російської Федерації було знищено, зруйновано та пошкоджено майно, яке знаходилося на нафтобазі за адресою: Київська область, Фастівський район (Васильківський район), селище міського типу Калинівка, вулиця Залізнична, будинок 51, а саме - будівля службово-побутового корпусу (літ. 1A), будівля допоміжного корпусу (літ. 1Б), будівля побутово-складського корпусу (діт, 1В), споруди навісу (станція відпуску нафтопродуктів) (літ. 1Д), споруди протипожежної насосної станції з пожрезервуарами (літ. № 1), очисних споруд дощових стічних вод (літ. № 2), елементів благоустрою та огорожі території, зовнішні інженерні мережі, технологічні мережі (на території резервуарного парку, насосної станції та станції відпустку нафтопродуктів), резервуарний парк (окрім фундаментів), автомобілі сідлові тягачі AF FT XF 105.460 з д.н.з. НОМЕР_1 , DAF XF 510 FT з д.н.з. НОМЕР_2 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_3 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_4 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_5 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_6 , DAF XF 480 FT з д.н.з. НОМЕР_7 , MAN TGA 18.480 з д.н.з. НОМЕР_8 , автомобіль вантажний самоскид MAN TGS 33.360 з д.н.з. НОМЕР_9 , напівпричепи-цистерни KASSBOHRER STB385K з д.н.з. НОМЕР_10 , KASSBOHRER STB385K з д.н.з. НОМЕР_11 , KAESSBOHRER STB з д.н.з. НОМЕР_12 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_13 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_14 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_15 , KAESSBOHRER STB/CT12 з д.н.з. НОМЕР_16 , BC-LDS NCG-48 з д.н.з. НОМЕР_17 , напівпричіп бортовий тентований KOGEL S24 з д.н.з. НОМЕР_18 .

Суд відзначає, що заявлений позивачем до стягнення з відповідачів розмір збитків підтверджено зазначеними вище висновками судових експертиз № 10066 від 16.01.2023 р., № 9948 від 24.06.2022 р., № 9949 від 24.06.2022 р., № 9950 від 24.06.2022 р., № 9951 від 24.06.2022 р., № 9952 від 24.06.2022 р., № 9953 від 24.06.2022 р., № 9954 від 24.06.2022 р., № 9955 від 24.06.2022 р., № 9956 від 24.06.2022 р., № 9957 від 24.06.2022 р., № 9958 від 24.06.2022 р., № 9959 від 24.06.2022 р., № 9960 від 24.06.2022 р., № 9961 від 24.06.2022 р., № 9962 від 24.06.2022 р., № 9963 від 24.06.2022 р., № 9964 від 24.06.2022 р., № 9965 від 24.06.2022 р., за змістом яких встановлено заподіяння матеріальної шкоди позивачу та визначено її розмір, який становить 202129585,00 грн., що в еквіваленті складає 5765838,73 дол. США (реальні збитки).

Системний аналіз змісту норм процесуального законодавства свідчить, що висновок експерта є рівноцінним засобом доказування у справі, поряд з іншими письмовими, речовими і електронними доказами, а оцінка його, як доказу, здійснюється судом у сукупності з іншими залученими до справи доказами за загальним правилом статті 86 ГПК України.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.04.2023 р. у справі № 908/807/18.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем у даній справі належними та допустимими доказами доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, що є умовою та підставою для застосування до держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації такого заходу відповідальності як відшкодування збитків.

Також слід відзначити, що згідно з приписами ст. 524 Цивільного кодексу України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Поряд з цим, відповідно до преамбули Закону України «Про валюту і валютні операції» цей Закон визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ.

Згідно з п. 1 ч. 1 вказаного Закону валютна операція операція, що має хоча б одну з таких ознак: а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або)права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями; в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей. При цьому, валютні цінності це національна валюта, іноземна валюта та банківські метали (п. 4 ч. 1 тієї ж статті).

Відтак, операція щодо сплати нерезидентом суми заподіяної шкоди є валютною операцією в розумінні вищенаведених приписів законодавства. Водночас, відповідно до п. 8 ст. 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» іноземні держави підпадають під ознаки нерезидента.

Згідно з ч. 1 ст. 6 цього Закону валютні операції здійснюються без обмежень відповідно до законодавства України, крім випадків, встановлених законами України, що регулюють відносини у сферах забезпечення національної безпеки, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму чи фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, виконання взятих країною зобов`язань за міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також випадків запровадження Національним банком України відповідно до цього Закону заходів захисту.

Відповідно до п. 109 Розділу Х Полодення про заходи захисту та визначення порядку здійснення окремих операцій в іноземній валюті, затвердженого постановою Правління НБУ № 5 від 02.01.2019 р., за поточними рахунками в іноземній валюті суб`єктів господарювання - резидентів (юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців) здійснюються операції, що не суперечать вимогам законодавства України.

Підсумовуючи викладене, суд відзначає, що вимога позивача про стягнення збитків в іноземній валюті з нерезидентів відповідає нормам законодавства, а обраний спосіб судового захисту у вигляді відшкодування збитків із зазначенням еквівалента в іноземній валюті є ефективним при виконанні такого рішення.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується повний склад цивільного правопорушення, у тому числі - розмір заподіяних збитків, то вимога позивача про стягнення з відповідача 1 завданих збитків у розмірі 202129585,00 грн., що в еквіваленті становить 5765838,73 дол. США (реальні збитки), підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення упущеної вигоди у розмірі 69830170,00 грн., що становить еквівалент 1670062,86 дол. США, у зв`язку зі знищенням майна суд відзначає таке.

Статтею 225 Господарського кодексу України (чинного станом на час звернення позивача до суду) передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню, включається, серед іншого, неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною.

Вимагаючи відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 142 Господарського кодексу України прибуток (доход) суб`єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб`єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків чи не заподіяння ним шкоди. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.08.2018 р. у справі № 923/700/17.

За наслідком дослідження долучених до матеріалів справи доказів суд відзначає, що доводи позивача про розмір упущеної вигоди підтверджуються зазначеним вище Висновком експерта № 06/25 від 17.07.2025 р. за результатами проведення судово-економічної експертизи щодо упущеної вигоди юридичної особи ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ з 24.03.2023 р. до 17.07.2025 р., якими було встановлено, що розмір упущеної вигоди юридичної особи - Товариства з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ (ідентифікаційний код 39248621), внаслідок пошкоджень та руйнувань будівель, споруд, інженерних та технологічних мереж, елементів благоустрою об?єкта нерухомого майна нафтобаза, що знаходиться по вул. Залізнична, 51 в смт. Калинівка Фастівського району (Васильківського району) Київської області, і належить на праві власності юридичній особі - Товариству з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ, що спричинені ракетним ударом Збройних Сил Російської Федерації (влучанням крилатих ракет) 24 березня 2022 року, що унеможливило операційну діяльність ТОВ АС ІНВЕСТМЕНТ зі складського зберігання пального (нафтопродуктів), засновану на вказаному об?єкті нерухомого майна (нафтобаза), з моменту ракетного удару (влучання крилатих ракет) 24 березня 2022 року до дати видачі висновка експерта складає 1670062,86 доларів США, що за курсом НБУ на дату оцінки (дати складання висновку) 17.07.2025 р. дорівнює (з округленням до десятків гривен) 69830170,00 грн.

Таким чином, позивачем у справі належними та допустимими доказами доведено наявність підстав для стягнення упущеної вигоди в заявленому розмірі.

Щодо підстав солідарного обов`язку відповідачів з відшкодування завданих позивачу збитків суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Статтею 543 цього Кодексу передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що грунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі.

Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором.

Ліквідація солідарного боржника - юридичної особи, смерть солідарного боржника - фізичної особи не припиняють обов`язку решти солідарних боржників перед кредитором та не змінюють його обсягу та умов виконання.

Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 1190 Цивільного кодексу України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Відповідно до пунктів 1, 3 Гаазької Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі 1907 (що набрала чинності для України 24.08.1991 р.) договірні держави видають своїм сухопутним військам накази, які відповідають Положенню про закони і звичаї війни на суходолі. Воююча сторона, яка порушує норми зазначеного Положення, підлягає відповідальності у формі відшкодування збитків, якщо для цього є підстави. Вона є відповідальною за всі дії, вчинені особами, які входять до складу її збройних сил.

Відтак, стягнення відповідної шкоди здійснюється за рахунок усіх наявних у держави активів, зокрема і майна підрозділів специфічного апарату держави, який реалізує її функції, в тому числі як державних органів, так і інших підприємств, організацій, установ, які реалізовують відповідні державні функції.

За таких обставин, пред`явлення позовних вимог до Російської Федерації як до держави в цілому (відповідач 1) та Міністерства оборони Російської Федерації як солідарного боржника (відповідач 2) відповідає положенням матеріального закону.

В обґрунтування солідарного заявлення позовних вимог до відповідачів 3 - 6, позивач посилається, зокрема, на те, що держава, як універсальна політична форма організації суспільства не може існувати без промисловості, яка фактично забезпечує життєдіяльність держави. При цьому, промисловість, як технічно найдосконаліша галузь матеріального виробництва, основа індустріалізації економіки, яка має вирішальний вплив на розвиток продуктивних сил, працює в залежності від стратегічних цілей розвитку держави, визначених керівництвом такої держави та забезпечує потреби такої держави.

Таким чином, всі підприємства, діяльність яких має істотний вплив на ключові сектори економіки Російської Федерації, слід розглядати як фактичну підтримку збройної агресії, яка полягає у наданні матеріально-технічних та фінансових засобів, які спряють владі як в початку, так і в продовженні такої агресії.

Як наголошував позивач, Російська Федерація здійснює не лише загальне, як акціонер, а й безпосереднє керівництво операційною господарською діяльністю груп компаній «Роснефть», «ІНТЕР РАО» та «ГАЗПРОМ», до яких входять у тому числі ПАТ «ІНТЕР РАО ЄЕС», ПАТ «Нафтова компанія «Роснефть», ПАТ «ГАЗПРОМ» та АО «ГАЗПРОМБАНК», та визначає поточні напрями діяльності компаній. Так, ПАТ «ІНТЕР РАО ЄЕС», ПАТ «Нафтова компанія «Роснефть», ПАТ «ГАЗПРОМ» та АО «ГАЗПРОМБАНК» включені до Переліку стратегічних підприємств та стратегічних акціонерних товариств, затвердженого указом Президента Російської Федерації від 04.08.2004 р. № 100932, відповідно до змісту якого держава зберігає контроль і регулює управління підприємствами, що мають стратегічне значення для обороноздатності та безпеки країни.

Таким чином, відповідачі 3, 4, 5 та 6 є юридичними особами, що належать до групи компаній, по відношенню до яких головними (материнськими) компаніями виступають ПАТ «ІНТЕР РАО ЄЕС», ПАТ «Нафтова компанія «Роснефть», ПАТ «ГАЗПРОМ», а держава Російська Федерація є бенефіціарним власником материнських компаній груп компаній «Роснефть», «ІНТЕР РАО» та «ГАЗПРОМ».

Наведені обставини вказують на те, що відповідачі 3, 4, 5, 6 позбавлені автономії та самостійності, притаманних юридичним особам, а їх майно та діяльність охоплюються діяльністю Російської Федерації, пов`язаною з формуванням та реалізацією зовнішньої та внутрішньої політики.

Водночас, держава Російська Федерація, здійснюючи контроль та управлінські функції відносно відповідачів 3-6, фактично позиціонує себе як єдиний суб`єкт господарювання з останніми, оскільки відповідачі 3-6 є пов`язаними з відповідачем 1 особами, частиною цієї держави, і, відповідно, її alter ego.

З огляду на наведене, на переконання позивача, ПАТ «ІНТЕР РАО ЄЕС», ПАТ «Нафтова компанія «Роснефть», ПАТ «ГАЗПРОМ» та АО «ГАЗПРОМБАНК» несуть солідарну відповідальність разом із відповідачами 1 та 2 за завдані позивачу збитки, оскільки здійснюють опосередковане фінансування протиправних дій Російської Федерації проти України.

Слід зазначити, що доктрина alter ego є прийнятою в багатьох юрисдикціях світу, в тому числі і в Україні, і допомагає визначити, чи слід розглядати певний суб`єкт як орган або інструмент держави, або, іншими словами, як частину держави чи як такий, що ототожнюється з державою.

У багатьох випадках доктрина alter ego застосовується для визначення того, чи породжує діяння такого органу або інструменту відповідальність держави за діяння такого органу або інструменту.

Ця ж доктрина допомагає визначити, чи є такий орган частиною правосуб`єктності "держави" в більш широкому сенсі. Серед іншого, у випадку делікту, вчиненого державою, які органи, інструменти чи суб`єкти слід ідентифікувати як частину правосуб`єктності "держави", і, відповідно, які з них повинні нести відповідальність за делікт, вчинений "державою" - незалежно від того, чи брав кожен з таких органів, інструментів чи суб`єктів активну - чи будь-яку іншу - участь у вчиненні цього конкретного делікту.

Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна є однією з держав-засновниць Організації Об`єднаних Націй і державою-членом організації, входить до складу такого органу ООН, як Комісія Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі, юрисдикція якого поширюється на питання, які стосуються застосування Віденської конвенції про договори міжнародної купівлі-продажу товарів 1980 року (Україна приєдналась до Конвенції 23.08.1989 р.); 17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод - основоположний документ в діяльності Європейського суду з прав людини; Україна є членом Міжнародного центру з урегулювання інвестиційних спорів (ICSID), який діє на виконання Вашингтонської конвенції про порядок вирішення інвестиційних спорів між державами та іноземними особами 1965 року, ратифікованої Україною 16 березня 2000 року.

Ратифікація - затвердження вищим органом державної влади міжнародного договору та згода на його обов`язковість для держави.

Юридичний зміст основних принципів міжнародного права закріплює зобов`язання кожної держави виконувати свої міжнародно-правові зобов`язання, а засоби реалізації цих зобов`язань визначаються національним правом, якщо інше не випливає з міжнародно-правової норми. У статті 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року закріплено принцип добросовісного виконання державою своїх міжнародних зобов`язань. Відповідно до цієї норми держава-учасниця не може посилатися на положення свого внутрішнього права для виправдання невиконання нею міжнародного договору.

Практика міжнародних судових органів захисту порушених прав доводить, що ці органи прикладають чимало зусиль задля ініціювання широкого застосування національними судами норм міжнародних конвенцій. Зокрема, Європейський суд неодноразово наполягав на застосуванні такого принципу: якщо Конвенція є правовою основою, на яку може посилатися заявник, то він повинен це робити в національному суді, або навіть сам національний суд повинен звернутися до відповідної норми Конвенції. Особливе значення у внутрішньодержавній імплементації належить приведенню судової практики у відповідність до міжнародно-правових зобов`язань держави.

Отож, ратифікувавши вищевказані конвенції, Україна визнала обов`язковою юрисдикцію міжнародних органів, які діють на підставі та на виконання таких конвенцій, та відповідно використання актів судового розгляду справ цими органами з метою досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах та запобігання стану невизначеності в аналогічних ситуаціях.

Відповідно до ст. 18 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, що виражає загальноправовий принцип: рішення суду має силу закону.

Законна сила рішення суду є його правовою дією, яка проявляється в тому, що наявність чи відсутність прав і фактів, що лежать в їх основі, встановлюються остаточно.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) підняття корпоративної завіси може відбуватися у випадках, коли учасник юридичної особи володіє значною часткою у статутному капіталі (значним пакетом акцій), що дозволяє йому одноосібно формувати волю юридичної особи, коли такий учасник є активним, впливає на справи компанії, бере участь в оперативному управлінні (на відміну від того учасника, який не бере участі в управлінні компанією і лише очікує на дивіденди). Тобто в усіх тих випадках, коли компанія та акціонер нерозривно пов`язані між собою (ідентифікуються як одне ціле) і було б їх штучним відокремлення (з урахуванням відмінностей в обставинах справи див. рішення ЄСПЛ у справі "Альберт і інші проти Угорщини" (ALBERT AND OTHERS v. HUNGARY від 07.07.2020 р., пункти 138-157, заява № 5294/14), у справі "Лекіч проти Словенії" (LEKIC v. SLOVENIA від 11.12.2018 р., заява № 36480/07).

Мета зняття корпоративної завіси полягає у врегулюванні дисбалансу інтересів, що виникає між учасниками правовідносин внаслідок зловживання обмеженою відповідальністю або автономністю корпорації.

У статті 96 Цивільного кодексу України вказано, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Відповідно до ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно зі ст. 174 Цивільного кодексу України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.

При цьому держава несе відповідальність за діяльність державних органів (навіть якщо вони є формально відокремленими юридичними особами) відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України.

Верховний Суд вже застосовував доктрину підняття корпоративної завіси (невизнання самостійної правосуб`єктності юридичної особи, відокремленості її майна від майна учасників), зокрема, вирішуючи питання відповідальності за завдану шкоду (див. постанови Верховного Суду від 17.06.2021 р. у справі № 826/11415/16, від 30.06.2021 р. у справі № 916/1914/20, від 04.08.2021 р. у справі № 910/10900/19, від 15.06.2022 р. у справі № 905/671/19).

Загальновизнаним є те, що держава несе відповідальність за дії державних органів та її органи, навіть якщо вони є формально окремими юридичними особами, несуть відповідальність за дії та борги держави. Тоді як державні компанії, які є окремими юридичними особами, не несуть відповідальності за боргами держави. Водночас, органами держави можуть бути визнані не тільки ті організації, які мають відповідний статус в національному праві держави-боржника, а й, за певних умов, державні компанії.

Міжнародний суд ООН у справі Barcelona Traction (яка стосувалась можливості Бельгії надавати дипломатичний захист від втручання Іспанії в майнові права компанії, зареєстрованої в Канаді, акціонерами якої були піддані Бельгії) зробив застереження, що "форми інкорпорації та юридична особистість іноді застосовувались не тільки для цілей, для яких вони були призначені. Іноді корпоративна особа не могла захистити права тих, хто передав їй свої фінансові ресурси; тому виникли ризики зловживання, як і в багатьох інших інститутах права. Отже, тут, як і в інших випадках, право, діючи в рамках економічної реальності, мало надати захисні заходи та механізми в інтересах тих, хто знаходився всередині корпоративних осіб, так і тих хто був ззовні, хто взаємодіяв з ними: незалежне існування юридичних осіб не може вважатись абсолютним. В цьому контексті процеси "підняття корпоративної вуалі", або "зневажання юридичною особою" були визнані виправданими та справедливими в деяких обставинах та для деяких цілей. Практика, акумульована щодо цього питання на національному рівні вказує на те, що вуаль піднімається для запобігання зловживання привілеями юридичної особи, як у деяких випадках шахрайства, для захисту третіх осіб таких як кредитори або набувачі, або для запобігання уникненню юридичних вимог або обов`язків" (Barcelona Traction, Light and Power Company, Limited, Judgment, I.C.J. Reports 1970, p. 3 at p 33-34 paras. 38-39).

Поширеним є застосування концепції alter ego у практиці міжнародних інвестиційних арбітражів.

Зокрема, у справі Maffezini v. Spain трибунал Центру з розв`язання інвестиційних спорів (ICSID) зазначив, що при визначенні того, чи є організація державним органом, здійснюється встановлення того, чи вона є власністю держави і чи контролює її держава безпосередньо або опосередковано. Також приймаються до уваги цілі та завдання, для яких організація утворена - чи належать вони до функцій, які є за природою державними (притаманними державі і такими, що за загальним правилом не виконуються приватними бізнесами і особами). З огляду на різноманітні форми, які можуть мати державні підприємства, структурного тесту може не вистачати для встановлення, чи є організація органом держави і чи можуть її дії вважатись державними (тобто було запроваджено функціональний текст щодо визначення ролі, яку виконує організація - пункти 77, 79 рішення).

При цьому у справі Maffezini v. Spain трибунал зробив висновок, що організація діяла від імені Іспанії, виходячи в тому числі з такого: 1) пропозиція щодо створення організації надходила від Міністерства промисловості Іспанії, була узгоджена з Міністерством фінансів, а рішення ухвалювалось на засіданні Ради Міністрів (тобто організація утворювалась для виконання державних функцій у сфері регіонального розвитку); 2) преамбула Декрету, яким утворено організацію, передбачала, що метою її створення є регіональний промисловий розвиток Автономного регіону Галісії, а до її завдань належать: дослідження нових індустрій, їх пошук та запровадження, інвестування в нові підприємства, розгляд заяв на кредити із офіційними джерелами фінансування, надання гарантій на кредити, надання технічної допомоги, надання субсидій (що є типовими державними завданнями, які за звичайних умов не виконуються державними організаціями); 3) в інших країнах агенції регіонального розвитку утворюються як державні органи і Світовий банк утворив Консультативну службу, одним із завдань якої є технічна допомога та консультативні послуги урядам при утворенні агенцій регіонального розвитку.

Також у справі Ceskoslovenska Obchodni Banka, A. S. V. The Slovak Republic (ICSID Case no ARB/97/4, Decision on Objections to Jurisdictions, May 24, 1999), трибунал встановив, що факту володіння державою акцій у корпорації (більше 65% уряду Чехії і близько 24% уряду Словаччини) було недостатньо для ухвалення рішення, чи мав позивач по Вашингтонській конвенції статут юридичної особи держави-учасника, коли її діяльність за своєю природою була "не скільки державницькою, стільки комерційною". Приватна корпорація, діяльність якої спрямована на отримання прибутку, при виконанні по суті функцій, делегованих їй державою, за функціональним тестом може вважатись органом держави.

У справі Flemingo DutyFree Shop Private Limited v. the Republic of Poland Трибунал ЮНСІТРАЛ у рішенні від 12.06.2016 р., визначаючи статус Державного підприємства польських аеропортів (PPL), дійшов висновку, що воно фактично є органом держави, оскільки: 1) 100% акцій PPL належали Польському державному казначейству, яке затверджувало договори оренди, які позивачі укладали з PPL та зміни до них; 2) управління міжнародними аеропортами, як правило не є діяльністю, яку виконує приватний бізнес; 3) відповідач сам визнавав, що PPL виконувала важливі для існування країни функції; 4) PPL працювало під щільним контролем Міністерства транспорту, яке призначало та звільняло керівництво компанії, проводило її аудит, перевіряло фінанси та видатки на заробітну плату, контролювало виконання функцій, делегованих Міністерством, PPL було захищена від банкрутства; 5) незважаючи на те, що формально PPL було самоврядною та госпрозрахунковою організацією, Трибунал визнав це квазі-незалежністю, зважаючи, зокрема на свідчення державного секретаря Міністерства транспорту, який визнав, що PPL працює в структурі міністерства.

У рішенні щодо прийнятності від 31.08.2001 р. у справі Salini Costruttori S.p.A. and Italstrade S.p.A. v. Kingdom of Morocco (ICSID Case no. ARB/00/4) трибунал визнав Національну компанію автошляхів Морокко органом держави, застосувавши структурний тест та зазначивши, що ця компанія, будучи товариством з обмеженою відповідальністю на 77,79% належала державному казначейству (інша частина - приватним інвесторам) і те, що Міністр інфраструктури за посадою був також головою ради директорів компанії, яка направляла протоколи своїх засідань Прем`єр-міністру Мороко. Щодо функціонального тесту, то Трибунал врахував, що відповідно до статутних документів компанії її головна діяльність полягала в будуванні, підтриманні та забезпеченні функціонування шляхів великих розмірів, переданих державою.

У рішенні щодо відповідальності та видів збитків від 21.02.2017 р. трибунал у справі Ampal-American Israel Corporation and others v. Arab Republic of Egypt (ICSID Case no. ARB/12/11) визнав Єгипетську загальну паливну корпорацію ("EGPC") органом держави, оскільки відповідно до Закону Єгипту № 20 від 1976 EGPC - це "публічна організація, яка є незалежною юридичною особою, задіяна у розвитку та належному використанні паливного багатства та поставкою для попиту країни різноманітних паливних продуктів".

Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 р. у справі № 910/4210/20 вказав, що якщо юридична особа фактично виконує функції державного органу, тобто є alter ego ("другим я") такої держави, на майно, формально належне такій юридичній особі, може бути звернене стягнення за боргами держави (суд нехтує формальною відокремленістю майна цієї юридичної особи від майна держави). Зокрема, врахуванню підлягають критерії: чи утворена компанія для виконання комерційних цілей; чи виконує компанія функції, притаманні державним органам (тобто здійснює публічну функцію, не характерну для приватних осіб); чи здійснює така компанія інші види діяльності та чи є вони основними/самостійними, або носять допоміжний характер до виконання нею публічної функції; яким є ступінь контролю з боку держави; чи відокремлене майно компанії від майна держави.

З огляду на все вищенаведене, суд враховує твердження позивача, що оскільки Публічне акціонерне товариство Газпром, Публічне акціонерне товариство Роснефть, Публічне акціонерне товариство Інтер РАО ЄЕС, Акціонерне товариство Газпромбанк є alter ego Російської держави, то це означає, що вони є частиною Російської держави, а отже є частиною особи заподіювача шкоди. Для цих цілей неважливо, чи брали ці відповідачі активну або будь-яку іншу участь у вчиненні делікту, про який йде мова, чи ні. Важливим є те, що на момент вчинення делікту відповідачі були частиною Російської держави, яка вчинила делікт.

Відтак, суд вважає обгрунтованими доводи позивача про те, що оскільки Публічне акціонерне товариство Газпром, Публічне акціонерне товариство Роснефть, Публічне акціонерне товариство Інтер РАО ЄЕС, Акціонерне товариство Газпромбанк були alter ego Російської Федерації на момент вчинення нею делікту проти власності позивача, то ці компанії мають нести відповідальність за це правопорушення в тій же мірі, що й Російська Федерація.

Водночас суд враховує ту обставину, що в чинному законодавстві України відсутній закон, який би прямо регулював солідарну відповідальність первинного боржника та його alter ego в рамках положень Цивільного кодексу України про відшкодування збитків та загальну деліктну відповідальність.

Разом з тим, відповідно до статті 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Викладене дає підстави для застосування аналогії закону статей 543 та 1190 Цивільного кодексу України у питанні щодо можливої солідарної відповідальності відповідачів за вимогами позивача у цій справі, що спрямована на ефективний захист його порушених майнових прав.

Надаючи правову оцінку належності й ефективності обраного позивачем способу захисту, суд зважає на ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 р. у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією й надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)).

З урахуванням наведеного, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Права особи в суді повинні бути захищені таким способом, який реально відновить її порушені інтереси.

Отже, у даному випадку вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів суми завданих збитків є ефективним способом захисту порушеного права в розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та фактично призведе до відновлення його порушених прав.

За таких обставин позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ про солідарне стягнення на його користь з держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації та Міністерства оборони Російської Федерації, Публічного акціонерного товариства Газпром, Публічного акціонерного товариства Роснефть, Публічного акціонерного товариства Інтер РАО ЄЕС, Акціонерного товариства Газпромбанк реальних збитків у розмірі 202129585,00 грн., що в еквіваленті становить 5765838,73 дол. США, та 69830170,00 грн., що в еквіваленті становить 1670062,86 доларів США, збитків у вигляді упущеної вигоди є доведеними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню.

Щодо розподілу у даній справі судових витрат слід зазначити таке.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до пп. 1 п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України Про судовий збір ставка судового збору за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відтак, з урахуванням ціни позову у цій справі розмір судового збору за його подання становить 1059800,00 грн. (350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. Аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.01.2024 р. у справі № 903/87/23 (п. 60) з посиланням на висновки, викладені у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2018 р. у справі № 907/425/16, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.05.2023 р. у справі № 522/5582/16-ц, від 17.08.2022 р. у справі № 745/342/19, від 24.03.2021 р. у справі № 462/2077/17.

Тому, відповідно до частини другої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, пункту 22 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" витрати зі сплати судового збору в сумі 1059800,00 грн. за подання позовної заяви у цій справі, покладаються на відповідачів у рівних частинах по 176633,33 грн. на кожного з них (1059800,00/6 = 176633,33).

Керуючись ст.ст. 73, 74, 76-80, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути солідарно з держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Знаменка, буд. 19), Міністерства оборони Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14), Публічного акціонерного товариства Газпром (197229, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, пр. Лахтинський, буд. 2, к. 3, б. 1, код 518), Публічного акціонерного товариства Нафтова компанія Роснефть (115035, Російська Федерація, м. Москва, Софійська набережна, буд. 26/1, код 502), Публічного акціонерного товариства Інтер РАО ЄЕС (119435, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Пироговська, буд. 27, кв. 2, код 630), Акціонерного товариства Газпромбанк (117420, Російська Федерація, м. Москва, вул. Намоткіна, буд. 16, корп. 1, код 110) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю АС ІНВЕСТМЕНТ (08623, Київська обл., Фастівський р-н, смт. Калинівка, вул. Залізнична, буд. 51, код 39248 (сім мільйонів чотириста тридцять п`ять тисяч дев`ятсот один) долар США 59 центів збитків, що становить еквівалент 271959755 (двісті сімдесят один мільйон дев?ятсот п?ятдесят дев?ять тисяч сімсот п?ятдесят п?ять) грн. 00 коп., з яких: реальні збитки - 5765838 доларів США (п?ять мільйонів сімсот шістдесят п?ять тисяч вісімсот тридцять вісім) доларів США 73 центи, що становить еквівалент 202129585 (двісті два мільйони сто двадцять дев?ять тисяч п?ятсот вісімдесят п?ять) грн. 00 коп., збитки у вигляді упущеної вигоди 1670062 (один мільйон шістсот сімдесят тисяч шістдесят два) долари США 86 центів, що становить еквівалент 69830170 (шістдесят дев?ять мільйонів вісімсот тридцять тисяч сто сімдесят) грн. 00 коп.

3. Стягнути в дохід Державного бюджету України (отримувач: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37955989, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA3010001, код класифікації доходів бюджету: 22030106) судовий збір з:

держави Російської Федерації в особі Міністерства юстиції Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Знаменка, буд. 19) у сумі 176633 (сто сімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 33 коп.;

Міністерства оборони Російської Федерації (119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14) у сумі 176633 (сто сімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 33 коп.;

Публічного акціонерного товариства Газпром (197229, Російська Федерація, м. Санкт-Петербург, пр. Лахтинський, буд. 2, к. 3, б. 1, код 518) у сумі 176633 (сто сімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 33 коп.;

Публічного акціонерного товариства Нафтова компанія Роснефть (115035, Російська Федерація, м. Москва, Софійська набережна, буд. 26/1, код 502) у сумі 176633 (сто сімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 33 коп.;

Публічного акціонерного товариства Інтер РАО ЄЕС (119435, Російська Федерація, м. Москва, вул. Велика Пироговська, буд. 27, кв. 2, код 630) у сумі 176633 (сто сімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 33 коп.;

Акціонерного товариства Газпромбанк (117420, Російська Федерація, м. Москва, вул. Намоткіна, буд. 16, корп. 1, код 110) у сумі 176633 (сто сімдесят шість тисяч шістсот тридцять три) грн. 33 коп.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Згідно з приписами ч.ч. 1, 2 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до вимог статті 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складене 31.12.2025 р.

Суддя В.М. Бабкіна