ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2025 р. м.Київ Справа№ 44/258-б (910/15426/20)

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Козир Т.П.

Отрюха Б.В.

за участю секретаря судового засідання Яценко І.В.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 09.12.2025,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 27.22.2023 (повний текст складено 20.09.2024)

у справі № 44/258-б (910/15426/20) (суддя - Яковенко А.В.)

за позовом Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»

до Фермерського господарства «Антонівська діброва»

про стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна в сумі 290 365 грн,

в межах справи №44/258-б

про банкрутство Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»,

ВСТАНОВИВ:

Рух справи та короткий зміст позовних вимог

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.09.2011 було порушено провадження у справі про банкрутство Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (боржник) у загальному порядку, передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (у редакції, чинній до 19.01.2013).

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.02.2013 відкрито процедуру санації боржника.

У жовтні 2020 року Дочірнє підприємство «Київське обласне дорожнє управління» (позивач) звернулося у Господарський суд міста Києва з позовом до Фермерського господарства «Антонівська діброва» (відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 290 365,00 грн за договором оренди нерухомого майна № 134-15 від 15.11.2018 (договір оренди).

Позов обґрунтований тим, що на виконання зобов`язань за Договором оренди позивач за Актом приймання-передачі основних засобів від 21.12.2018 передав відповідачу в тимчасове платне користування об`єкт оренди - нерухоме майно загальною площею 472,7 кв. м, що розташоване за адресою: Київська область, смт. Ставище, пров. 1-й Радянський, 10. Проте, відповідач взяті на себе зобов`язання за договором оренди не виконав, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість з орендної плати в розмірі 290 365,00 грн за період з лютого 2019 року по серпень 2020 року.

16.12.2020 відповідач подав зустрічну позовну заяву до боржника про визнання Договору недійсним як такого, що укладений з порушенням порядку, передбаченого статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», без дозволу органу, уповноваженого управляти майном, та Фонду державного майна України, його регіональних підрозділів та представництв.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.09.2021 у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.01.2023 рішення господарського суду першої інстанції скасовано в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ухвалено нове рішення в зазначеній частині, яким задоволено зустрічний позов, визнано недійсним Договір, змінено мотивувальну частину рішення місцевого господарського суду в частині, що стосується відмови у задоволенні первісного позову, з викладенням її в іншій редакції.

Постановою Верховного Суду від 04.04.2023 зазначені рішення та постанову скасовано, справу передано на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.10.2023 за заявою відповідача залишено зустрічний позов без розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі №44/258-б (910/15426/20) у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, Київська обласна прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 та прийняти нове рішення про задоволення позову про стягнення 290 365,00 грн заборгованості за договором оренди державного нерухомого майна.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури було задоволено, Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 44/258-б (910/15426/20) скасовано, прийнято нове рішення, яким вирішено позов задовольнити, стягнути з Фермерського господарства «Антонівська діброва» (місцезнаходження: 09401, Київська обл., Білоцерківський район, смт Ставище, вул. Цимбала Сергія, 2 Б; ідентифікаційний код 30886495) на користь Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 02121, м. Київ, вул. Світла, 3; ідентифікаційний код 33096517) заборгованість за договором оренди нерухомого майна в сумі 290 365 (двісті дев`яносто тисяч триста шістдесят п`ять) грн.

Не погоджуючись із зазначеною Постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову господарського суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого господарського суду.

Постановою Верховного Суду від 29.09.2025 касаційну скаргу Фермерського господарства «Антонівська діброва» задоволено частково, Постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.06.2025 у справі №44/258-б (910/15426/20) скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Скеровуючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції вказав наступне:

- як вбачається зі змісту оскаржуваної постанови в цій справі, при її ухваленні господарський суд апеляційної інстанції не врахував наведених приписів ГПК України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

- задовольняючи апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури, яка не є безпосереднім учасником спірних орендних правовідносин та стороною Договору, апеляційний господарський суд не з`ясував, на захист яких саме законних інтересів держави подано зазначену апеляційну скаргу; наявність / відсутність органу, до компетенції якого віднесено повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, та бездіяльності такого органу (в разі наявності) з урахуванням обставин дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру».

- Господарський суд апеляційної інстанції не здійснив підтвердження підстав представництва прокурором у суді в цій справі на підставі належної правової оцінки наведеного ним обґрунтування (в разі наявності), що є необхідною передумовою для розгляду поданої прокурором апеляційної скарги по суті заявлених у ній вимог.

- Апеляційний господарський суд залишив поза увагою та не розглянув по суті клопотання Відповідача про закриття апеляційного провадження, відкритого за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури, обґрунтоване посиланням на недотримання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Господарський суд не надав правової оцінки (прийняв до уваги чи відхилив з певних мотивів) наведеним у зазначеному клопотанні та інших заявах аргументам Відповідача з наведеного питання, а також запереченням інших учасників справи та прокурора (в разі їх наявності та подання уповноваженими особами).

- висновки апеляційного господарського суду не ґрунтуються на належному виконанні вимог статей 86, 236, 269, 282 ГПК України щодо оцінки доводів учасників справи, наявних у справі та додатково поданих доказів, всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а також з урахуванням актуальних висновків Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права в подібних правовідносинах (зокрема тих, на які посилається відповідач).

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі №44/258-б (910/15426/20) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що підписаний сторонами акт приймання-передачі основних засобів, як доказ використання орендованого приміщення не є беззаперечним доказом користування таким приміщення, а сама суть такого доказу зводиться до документального підтвердження факту здійснення відповідних дій, однак не є єдиним доказом, який може підтверджувати або спростовувати відповідну обставину. В той же час, інших доказів на підтвердження користування орендованим приміщенням позивачем не надано.

Також суд першої інстанції зазначив, що між сторонами не укладалися будь-які договори на відшкодування витрат орендодавця за комунальні та інші послуги з утримання орендованого майна. При цьому, відповідач листом №09 від 28.11.2019 звертався до керуючого санацією ДП «Київське обласне дорожнє управління» з пропозицією достроково розірвати договір оренди.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач не мав доступу до орендованих приміщень, про що повідомлялось позивачу, проте останній будь-яких дій щодо надання такого доступу або відповіді на листи відповідача не надав. Одночасно, суд вказав, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували користування відповідачем орендованим приміщенням.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів, заяв та клопотань

Не погоджуючись з зазначеними судовими рішеннями, Київська обласна прокуратура звернулась до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 та прийняти нове рішення про задоволення позову про стягнення 290 365,00 грн заборгованості за договором оренди державного нерухомого майна.

В обґрунтування підстав для скасування оскаржуваного рішення прокурор посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права (ст.ст. 2, 7, 11, 73, 74, 76-80, 86, 91, 236, 238 ГПК України), неправильне тлумачення і застосування норм матеріального права (ст.ст. 42, ч. 2 ст. 218, ст. 283, ч.ч. 1, 4 ст. 286 ГК України, ст.ст. 526, 527, 530, 599, 617, 625, ч. 6 ст. 762 ЦК України ЦК України, ч. 3 ст. 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (в редакції, що була чинна на час укладання Договору), а викладені у оскаржуваному рішенні висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи та наявним у справі доказам, зроблені без належного з`ясування, перевірки та оцінки дійсних прав і обов`язків сторін щодо предмету спору, надання юридичної оцінки усім обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги та заперечення у справі у їх сукупності.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить прийняти даний відзив до розгляду та ухвалити законне рішення.

Так, відповідач зазначив, що рішення Господарського суду м. Києва від 27.11.2023 у справі № 44/258-б (910/15424/20) ухвалено із повним дотриманням норм матеріального та процесуального права, із правильним з`ясуванням обставин справи, підстави для його оскарження та скасування відсутні.

Так, згідно із положеннями частини 1 статті 762 Цивільного кодексу України орендна плата - це плата за користування майном. Користуватися можливо лише тим майном, яке фактично передано в користування та до якого орендодавцем забезпечено орендарю доступ.

Відповідно до суті орендних правовідносин орендодавець мав обов`язок забезпечити доступ орендаря до орендованого ним майна.

Приписами ч.6 ст. 762 Цивільного кодексу України передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

На переконання відповідача, сам факт не забезпечення орендодавцем доступу орендаря до орендованого майна (що є його безпосереднім прямим обов`язком при переданні майна в користування), а саме не передання ключів від орендованих приміщень, не оформлення перепусток на територію, де розміщувалось орендоване майно, засвідчує ті обставини, що орендоване майно фактично не було передано в користування орендаря та весь час перебувало в розпорядженні та користуванні позивача, відповідно, є правові підстави для застосування ч. 6 ст. 762 ЦК України згідно із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справі №910/7495/16.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.10.2025, справу № 44/258-б (910/15426/20) за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді - Козир Т.П., Отрюх Б.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.10.2025 було прийнято справу № 44/258-б (910/15426/20) за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Станік С.Р., судді - Козир Т.П., Отрюх Б.В., розгляд справи № 44/258-б (910/15426/20) за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 призначено на 11.11.2025.

03.11.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від Фермерського господарства «Антонівська діброва» надійшло клопотання про закриття апеляційного провадження відкритого за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури у справі № 44/258-б (910/15426/20).

11.11.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від Київської обласної прокуратури надійшли заперечення на клопотання Фермерського господарства «Антонівська діброва» про закриття апеляційного провадження у справі № 44/258-б (910/15426/20).

11.11.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від Фермерського господарства «Антонівська діброва» надійшли письмові пояснення щодо підтвердження своєчасності подання клопотання про відкладення розгляду справи.

11.11.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від Фермерського господарства «Антонівська діброва» надійшло клопотання про відкладення апеляційного розгляду справи.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкладено розгляд справи № 44/258-б (910/15426/20) за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 до 02.12.2025.

21.11.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від Фермерського господарства «Антонівська діброва» надійшли додаткові пояснення по справі щодо заперечення Київської обласної прокуратури на клопотання про закриття апеляційного провадження.

01.12.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду через підсистему «Електронний суд» від Київської обласної прокуратури надійшли додаткові пояснення по справі № 44/258-б (910/15426/20).

В судовому засіданні 02.12.2025 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 09.12.2025.

Відповідно до статті 64 Конституції України права громадян на звернення до суду та отримання правничої допомоги не можуть бути обмежені, а мають реалізовуватися з урахуванням умов існуючого воєнного стану.

Таким чином, оскільки судова система має забезпечувати дотримання права на доступ до правосуддя і здійснення такого правосуддя, з метою дотримання прав учасників справи на участь у судовому засіданні та забезпечення права на справедливий суд, дотримання принципу пропорційності, реалізації засад змагальності, враховуючи завдання господарського судочинства, з метою всебічного, повного і об`єктивного розгляду справи у розумні строки, колегія суддів дійшла висновку розглянути справу у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання, зміст заявлених клопотань та їх розгляд.

У судовому засіданні 02.12.2025 прокурор підтримала доводи апеляційної скарги, просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 44/258-б (910/15424/20) повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, розподілити судові витрати.

Представник відповідача у судовому засіданні 02.12.2025 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та наданих додаткових пояснень по справі.

Крім того, в судовому засіданні 02.12.2025 судом поставлено на обговорення клопотання Фермерського господарства «Антонівська діброва» про закриття апеляційного провадження відкритого за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури у справі № 44/258-б (910/15426/20).

Представник Фермерського господарства «Антонівська діброва» в судовому засіданні 02.12.2025 підтримала заявлене клопотання, просила його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти заявленого клопотання, посилаючись на його безпідставність і необгрунтованість.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відхилення заявленого клопотання, з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи подане клопотання, відповідач посилається на те, що Київською обласною прокуратурою не було дотримано приписів Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та висновків Верховного Суду щодо їх застосування, оскільки апеляційна скарга Київської обласної прокуратури, яка не є безпосереднім учасником спірних орендних правовідносин та стороною Договору не містить обґрунтування на захист яких саме законних інтересів держави подано зазначену апеляційну скаргу; не вказано наявність або відсутність органу, до компетенції якого віднесено повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, бездіяльності такого органу (в разі наявності) з урахуванням обставин дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

Також, прокурором не надано суду апеляційної інстанції доказів дотримання порядку передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення до подання апеляційної скарги відповідного компетентного органу про свої наміри звертатися до суду з апеляційної скаргою в інтересах держави у цій справі.

У додаткових поясненнях, відповідач також вказував на те, що апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця І.Н. від 10.10.2024 № 15/4-252 вих-24 не була сформована за допомогою підсистеми «Електронний суд» і не скріплена його особистим кваліфікованим електронним підписом, що свідчить про використання непередбаченого чинним процесуальним законодавством способу звернення до апеляційного суду із зазначеною апеляційною скаргою та неправомірність прийняття судом до розгляду такої скарги, а юридичну силу має виключно апеляційна скарга Київської обласної прокуратури, сформована засобами підсистему «Електронний суд» та підписана кваліфікованим електронним підписом представника скаржника Вакуленка М.Г. при цьому, електронна (сканована) копія письмової апеляційної скарги, що міститься в додатках до вище вказаної скарги, підписана нібито власноручно заступником керівник Київської обласної прокуратури Грабцем І.Н., не створює правових наслідків і не може бути врахована судом при вирішенні питання про закриття апеляційного провадження.

Також, відповідач зазначає, що апеляційну скаргу в інтересах держави уповноважений подавати виключно прокурор. При цьому, апеляційна скарга прокурора має містити чіткі та зрозумілі обґрунтування в чому полягають порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора з апеляційною скаргою, а також повинен бути зазначений орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та наведено обґрунтування того, що вказаний орган був попередньо повідомлений прокурором про порушення інтересів держави, однак не вживав заходів щодо їх захисту.

З твердженням відповідача, зміст апеляційної скарги Київської обласної прокуратури вказаним вимогам закону не відповідає. Зміст апеляційної скарги Київської обласної прокуратури, підписаної кваліфікованим електронним підписом Вакуленка М.Г. та доданих до неї довіреностей на підтвердження повноважень підписанта встановлюють ті обставини, що апеляційна скарга подана не прокурором, а Київською обласною прокуратурою, як юридичною особою, а Вакуленко М.Г. представляє інтереси саме вказаної юридичної особи, а не держави та діє в процесуальному статусі представника юридичної особи в порядку самопредставництва, а не прокурора.

Отже, оскільки Київська обласна прокуратура не є безпосереднім учасником спірних орендних правовідносин та стороною Договору, а повноваження представляти інтереси держави наявні виключно у особи, яка діє в процесуальному статусі прокурора та в інтересах держави, то із вказаного слідує, що апеляційна скарга Київської обласної прокуратури підписана особою, яка не уповноважена її підписувати та відкрите за такою апеляційною скаргою апеляційне провадження підлягає закриттю відповідно до пункту 2 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, прокурором було зазначено, що прокурором відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської обласної прокуратури Вакуленком Максимом Григоровичем (яким здійснювалося забезпечення участі у цій справі у ході її розгляду судом першої інстанції, про що свідчить створений підсистемою ЄСІТС протокол судового засідання від 13.11.2023 № 2129873), з електронного кабінету Київської обласної прокуратури в ЄСІТС в якості уповноваженого представника скаржника, 10.10.2024 на підставі довіреності у порядку передоручення від 01.11.2023, виданої Грабцем Ігорем Несторовичем, якому, в свою чергу, 27.03.2023 видано довіреність керівником Київської обласної прокуратури Кримом Максимом Юрійовичем (підсистемою ЄСІТС довіреності автоматично долучені до матеріалів апеляційного оскарження), скеровано електронну копію паперового документа - апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича від 10.10.2024 № 15/4-252 вих-24, що була ним підписана власноручно та пройшла засвідчення і реєстрацію відповідно до вимог наказу Генерального прокурора від 12.02.2019 № 27 «Про затвердження Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України» в інформаційній системі «Система електронного документообігу органів прокуратури України» із використанням власного кваліфікованого електронного підпису як заступника керівника Київської обласної прокуратури, внаслідок чого було отримано вихідний номер службового документа та дату його реєстрації. При цьому, письмовий оригінал цього службового документа (має всі обов`язкові реквізити, у т.ч. оригінал підпису посадової (службової) особи прокуратури, і першим набув юридичної сили) міститься в томі 1 наглядового провадження Київської обласної прокуратури № 15/4-4026-21 за вступом Київської обласної прокуратури у справу № 44/258-б (910/15426/20), а для автентифікації в Електронному кабінеті Київської обласної прокуратури прокурором Вакуленком Максимом Григоровичем використано чинний сертифікат відкритого ключа та особистий ключ кваліфікованого електронного підпису, виданий кваліфікованим надавачем електронних довірчих послуг Органів прокуратури України, що підтверджується електронним документом, сформованим в системі «Електронний суд» 10.10.2024.

Відтак прокурор відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської обласної прокуратури Вакуленко Максим Григорович був на час подання апеляційної скарги користувачем ЄСІТС (користувач), так само як і заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець Ігор Несторович, який уповноважив останнього довіреністю від 01.11.2023 в порядку передоручення, серед іншого, на подання з Електронного кабінету Київської обласної прокуратури за допомогою відповідних підсистем (модулів) ЄСІТС електронних копій оригіналів паперових документів, підписаних ним відповідно до вимог з діловодства в органах прокуратури, що містять усі необхідні реквізити службових документів, з накладенням кваліфікованого електронного підпису особи, що створила таку копію, для засвідчення відповідності оригіналу та правового статусу відповідної електронної копії паперового документа.

Також, прокурором було зазначено, що здійснюючи вступ у справу № 44/258-б (910/15426/20) прокурор виконав вимоги матеріального та процесуального закону й належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в суді у цьому спорі, оскільки визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив.

Розглянувши доводи викладені у поданому клопотанні про закриття провадження у справі, додаткових поясненнях до нього та запереченнях на нього, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, положення ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» містить два елементи, наявність яких зумовлює виключність випадків, про які йдеться у ст. 131-1 Конституції України, а саме: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів або його неналежне здійснення, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. (абз.2 ч.5 ст. 53 Господарського процесуально кодексу України).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (п.п 38-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Отже, апеляційним судом наголошується, що прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (подібна позиція викладена у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, а саме залишення позовної заяви без руху або повернення позовної заяви.

Крім того, абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», визначено, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, встановивши порушення інтересів держави, прокурор інформує про нього відповідний орган, надає розумний строк для самостійного вжиття заходів із захисту порушених інтересів держави, витребовує документи, необхідні для встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, інформацію про вжиті органом заходи для захисту порушених інтересів держави.

Встановивши у порядку абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, прокурор зобов`язаний повідомити відповідного суб`єкта владних повноважень про подання позову.

Отже, надісланням такого повідомлення прокурор констатує факт встановлення сукупності елементів, які зумовлюють необхідність захисту порушених інтересів держави та свідчать про наявність підстав для представництва прокурором, а також про прийняте прокурором рішення щодо звернення з позовом до суду. При цьому нормативне закріплення вимог щодо форми та змісту такого повідомлення про пред`явлення позову відсутнє.

Верховним Судом у Постанові від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 було зазначено, що :«... якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва передбачені абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». У такому разі (за умови наявної відповіді уповноваженого органу) дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 911/2385/18 «...Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Отже, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк...».

Так, відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі № 44/258-б (910/15426/20), яка розміщена у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/95468518, розгляд справи у засіданні 03.03.2021 здійснено за участю прокурора прокуратури Київської області Буцмак А.Ю. та у тексті ухвали суду міститься інформація, що « 01.03.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло повідомлення про вступ у справу від Київської обласної прокуратури. Тому підготовче засідання призначене на 05.04.21 о 09:50 год. Копію ухвали направити сторонам, керуючому санацією, кредиторам, Державному агентству автомобільних доріг України (Укравтодор), прокуратурі Київської області та Фонду державного майна України.»

Отже, здійснюючи вступ у справу № 44/258-б (910/15426/20) прокурор виконав вимоги матеріального та процесуального закону й належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в суді у цьому спорі, оскільки визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив.

Твердження відповідача, про те, що апеляційна скарга подана не прокурором, а Київською обласною прокуратурою, як юридичною особою, а Вакуленко М.Г. представляє інтереси саме вказаної юридичної особи, а не держави та діє в процесуальному статусі представника юридичної особи в порядку самопредставництва, а не прокурора, не знайшло свого підтвердження з огляду на наступне.

Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» від 29.06.2023 № 3200-IX та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо уточнення обов`язків учасників судової справи» від 19.10.2023 № 3424-ІХ внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, Господарського процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо обов`язковості реєстрації своїх електронних адрес, а згодом й електронних кабінетів в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі) адвокатами, нотаріусами, державними та приватними виконавцями, судовими експертами, органами державної влади та іншими державними органами, зареєстрованими за законодавством України як юридичні особи, їх територіальними органами, органами місцевого самоврядування, іншими юридичними особами, зареєстрованими за законодавством України.

ЄСІТС відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції, та вчиняються з використанням підсистем (модулів) ЄСІТС у порядку, визначеному Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженим рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, та нормами процесуального законодавства, що регулюють порядок вчинення таких дій після початку функціонування відповідних підсистем (модулів) ЄСІТС.

Підсистема «Електронний суд» (Електронний суд) - підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи (пункт 24 Положення про ЄСІТС).

Пунктом 16 Положення про ЄСІТС передбачено, що процесуальні документи та докази можуть подаватися до суду в електронній формі, а процесуальні дії - вчинятися в електронній формі виключно за допомогою ЄСІТС, за винятком випадків, передбачених процесуальним законом, цим положенням, а також випадків, коли суд до якого подаються документи та докази не інтегровано до ЄСІТС.

У пп. 5.2 п. 5 Положення про ЄСІТС наведено визначення терміну електронна копія паперового документа - документ в електронній формі, що містить візуальне подання паперового документа, отримане шляхом сканування (фотографування) паперового документа. Відповідність оригіналу та правовий статус електронної копії паперового документа засвідчуються кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію.

Поняття паперовий документ в свою чергу розкрито у пп. 5.10 п. 5 Положення про ЄСІТС як документ, інформація в якому зафіксована на папері, у тому числі обов`язкові реквізити документа, який засвідчений особистим підписом автора.

Згідно з пунктом 27 Положення про ЄСІТС до створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються. Технічні вимоги щодо форм електронних документів та їхніх додатків, обмеження щодо їхнього розміру, формату та інших характеристик встановлюються Інструкцією користувача Електронного суду.

У пп. 5.6 п. 5 Положення про ЄСІТС, а також в Інструкції користувача Електронного кабінету ЄСІТС викладено поняття користувач ЄСІТС (користувач) - це особа, що пройшла процедуру реєстрації в підсистемі «Електронний кабінет» (Електронний кабінет ЄСІТС), пройшла автентифікацію та якій надано доступ до підсистем ЄСІТС відповідно до її повноважень; а у пп. 5.12 п. 5 Положення про ЄСІТС поняття права користувача - сукупність дій, які користувач має право здійснювати в підсистемах ЄСІТС після своєї автентифікації, в тому числі відповідно до диференційованих прав доступу.

Користувачі ЄСІТС можуть надавати (відкликати) іншим користувачам ЄСІТС право на доступ до інформації, що міститься у власних Електронних кабінетах, та право на вчинення за допомогою засобів Електронного кабінету дій від свого імені, які вважатимуться такими, що вчинені користувачем особисто (пункт 27 Положення про ЄСІТС).

Відтак прокурор відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської обласної прокуратури Вакуленко Максим Григорович був на час подання апеляційної скарги користувачем ЄСІТС (користувач), так само як і заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець Ігор Несторович, який уповноважив останнього довіреністю від 01.11.2023 в порядку передоручення, серед іншого, на подання з Електронного кабінету Київської обласної прокуратури за допомогою відповідних підсистем (модулів) ЄСІТС електронних копій оригіналів паперових документів, підписаних ним відповідно до вимог з діловодства в органах прокуратури, що містять усі необхідні реквізити службових документів, з накладенням кваліфікованого електронного підпису особи, що створила таку копію, для засвідчення відповідності оригіналу та правового статусу відповідної електронної копії паперового документа.

Основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права. Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.09.2023 у справі № 204/2321/22 звертає увагу на те, «що, вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття апеляційного провадження чи повернення апеляційної скарги, суди апеляційної інстанції мають враховувати обов`язок суду сприяти учасникам справи у реалізації їх процесуальних прав з дотриманням принципу розумності та пропорційності, з метою уникнення надмірного формалізму, із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на апеляційне оскарження судового рішення. Відповідний висновок має бути висловлено із додержанням балансу між метою забезпечення належної процесуальної поведінки сторони та забезпеченням її права на апеляційне оскарження судового рішення.»

Гарантування кожному права на судовий захист та заборона обмеження в такому праві, в тому числі в умовах інтенсивної діджиталізації суспільства, повномасштабної збройної агресії проти України російської федерації та введення воєнного стану на всій території України, хоча б з точки зору найвищої соціальної цінності життя та здоров`я людини, спонукають до сприяння в забезпеченні плюралізму способів звернення до суду, а не їх обмеження судами.

У зв`язку із зазначеним, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що звернення прокурора до суду через офіційний Електронний кабінет органу прокуратури в ЄСІТС з електронним документом (супровідний лист), який підписаний електронним цифровим підписом прокурора, з додаванням до нього електронної копії підписаного власноруч заступником керівника Київської обласної прокуратури паперового документа - апеляційної скарги у цій справі від 10.10.2024 № 15/4-252вих-24, є належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду, який не відрізняється від безпосереднього звернення до суду з паперовим оригіналом процесуального документа через канцелярію або традиційними засобами поштового зв`язку і кваліфікується як безпосереднє звернення до суду та здійснення прокурором правомірного представництва у суді відповідно до положень чинного законодавства, а саме положень ч. 3 ст. 41 та ст. 53 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи, викладене, апеляційний суд відмовляє у задоволенні клопотання Фермерського господарства «Антонівська діброва» про закриття апеляційного провадження відкритого за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури у справі № 44/258-б (910/15426/20) з огляду на його безпідставність та необґрунтованість.

У судовому засіданні 02.12.2025 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 09.12.2025.

У судове засідання 09.12.2025 з`явився скаржник, відповідач у судове засідання 09.12.2025 своїх представників не направив.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як підтверджується наявними матеріалами справи і що перевірено судом апеляційної інстанції, 15.11.2018 між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) був укладений договір оренди № 134-15 нерухомого майна (надалі - договір), за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно загальною площею 472,7 кв. м, а саме: адміністративний корпус (частина) площею 200 кв. м, адмінбудинок 120,7 кв. м, гараж виробничий № 3 - 132,9 кв. м, паливно-заправочний пункт - 19,1 кв. м, що обліковується на балансі філії «Білоцерківське ДЕУ» Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» та розташовано за адресою: Київська обл., Ставищенський р-н, смт. Ставище, пров. 1-й Радянський, буд. 10, вартість якого визначена згідно з незалежною оцінкою і становить станом на 30.09.2018 - 878 894,00 грн, без ПДВ. (п. 1.1 договору).

Майно передається в оренду для розміщення техніки, працівників та виробничих запасів (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, який вказаний у даному договорі, але не раніше дати підписання сторонами договору, згідно з Актом приймання-передачі вказаного майна за вартістю, визначеною незалежною оцінкою.

У Розділі 3 договору ,сторони погодили, що орендар сплачує орендодавцю орендну плату, яка визначається на підставі незалежної оцінки, із застосуванням річної орендної ставки в розмірі 15% і становить за базовий місяць розрахунку - вересень 2018 року - 11 194,91 грн. (без ПДВ), крім того ПДВ - 2 238,99 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за перший місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за базовий місяць на індекс інфляції за період з першого числа наступного за базовим місяця до першого місяця оренди та на індекс інфляції за перший місяць оренди. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць оренди визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць, відповідно до наданих Орендодавцем розрахунків.

Орендна плата перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця в розмірі 100% щомісяця не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним, відповідно до наданих орендодавцем рахунків.

Відповідно до п. 4.2 Договору, орендар зобов`язується своєчасно та в повному обсязі вносити на розрахунковий рахунок орендодавця орендну плату, суму податку на додану вартість, суму відшкодування плати за комунальні та інші послуги (якщо такі надаються), плату за послуги, які надає орендодавець (якщо такі надаються) та компенсацію податку на землю шляхом щомісячних перерахувань до 15 числа місяця, наступного за звітний відповідно до наданих орендодавцем рахунків та надавати орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати.

У пункті 4.12 договору сторони узгодили, що про припинення користування майном орендар попередньо за 1 місяць письмово повідомляє орендодавця.

Згідно з п. 4.14 договору, при звільненні орендарем приміщень (орендованого майна) без письмового попередження та без оформлення акту приймання-передачі, орендар не звільняється від сплати орендної плати та інших платежів до здачі майна за актом приймання-передачі та несе повну відповідальність за можливі пошкодження майна.

Орендар зобов`язаний укласти з орендодавцем орендованого майна договір про відшкодування витрат орендодавця за комунальні та інші послуги з утримання орендованого майна (якщо такі надаються) та оплату послуг, що надає Орендодавець (якщо такі надаються) або ж обумовити порядок такого відшкодування та оплати в договорі оренди (п. 4.15 договору).

За умовами розділу 6 договору, орендодавець зобов`язується своєчасно передати орендарю в оренду майно згідно з цим договором за Актом приймання-передачі, який підписується одночасно з цим договором і є його невід`ємною частиною (п. 6.1); не вчиняти дій, які б перешкоджали орендарю користуватися об`єктом оренди на умовах цього договору (п. 6.2); повідомити орендаря про відмову в пролонгації договору або дострокове його розірвання письмово за 1 місяць до закінчення терміну дії договору або моменту його розірвання.

Договір укладено строком на два роки одинадцять місяців, діє з моменту його підписання сторонами по 15 жовтня 2021 року (пункт 9.1. договору).

На виконання своїх зобов`язань за договором, позивач передав, а відповідач прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, про що сторонами складено та підписано Акт приймання-передачі від 21.12.2018.

Відповідач на підставі рахунку-фактура 1/21 від 11.01.2019 здійснив оплату за договором в сумі 4 955,10 грн.

В подальшому відповідач припинив вносити орендну плату, що і стало підставою для звернення позивача із позовом про стягнення заборгованості з орендної плати в сумі 290 365,11 грн.

Згідно акта звіряння взаємних розрахунків за період з 01 жовтня 2018 року по 31 серпня 2020 року, який складений позивачем, заборгованість виникла в період з лютого 2019 року по серпень 2020 року.

Як наголошував позивач, відповідач не надав докази погашення заборгованості за спірний період.

При цьому, відповідач заперечує позовні вимоги з підстав того, що він звільнений від орендної плати згідно ч. 6 ст. 762 Цивільного кодексу України, оскільки позивач фактично не передав йому в користування орендоване майно, не передав ключі, не видав перепустки. При цьому, відповідач не використовував орендоване майно, не розміщував на території орендованих приміщень техніку та виробничі запаси.

Листом № 9 від 28.11.2019, яке вручене позивачеві 04.12.2019, відповідач повідомив про те, що вважає договір оренди укладений з порушенням законодавства, а відтак і недійсним, у зв`язку з чим не використовував орендоване майно, та пропонує розірвати договір оренди.

Позивач відповіді на лист відповідача не надав, пропозицію про розірвання договору не прийняв, та звернувся із даним позовом про стягнення заборгованості зі сплати орендної плати.

Отже, з листа відповідача вбачається, що отримавши в користування орендоване майно за актом приймання-передачі, він не використовував його, оскільки вважав укладений між сторонами договір оренди недійсним.

При цьому, матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження перешкоджання позивачем як орендодавцем у користуванні орендованим майном.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, спори стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, це й принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно, цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц.

Для виконання вимог ст. 86 Господарського процесуального кодексу України необхідним є аналіз доказів та констатація відповідних висновків за результатами такого аналізу. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Водночас 17.10.2019 набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу та змінено назву ст. 79 ГПК України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції з фактичним впровадженням у господарський процес стандарту доказування "вірогідність доказів".

Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодексу наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічний підхід до стандарту доказування "вірогідність доказів" висловлено Касаційним господарським судом у постановах від 29.01.2021 у справі № 922/51/20, від 31.03.2021 у справі № 923/875/19, від 25.06.2020 у справі № 924/233/18.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що розгляд даної справи здійснюється в порядку, передбаченому нормами Господарського процесуального кодексу України, відповідно, і оцінка доказів у ній здійснюватиметься через призму такого стандарту доказування, як "баланс вірогідностей" .

При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12- 15гс19)).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Стосовно доводів Фермерського господарства «Антонівська діброва» про відсутність підстав участі прокурора у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання Фермерського господарства «Антонівська діброва» про закриття апеляційного провадження відкритого за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури у справі № 44/258-б (910/15426/20), а також враховує наступне.

Обґрунтовуючи подане клопотання, відповідач посилається на те, що Київською обласною прокуратурою не було дотримано приписів Господарського процесуального кодексу України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та висновків Верховного Суду щодо їх застосування, оскільки апеляційна скарга Київської обласної прокуратури, яка не є безпосереднім учасником спірних орендних правовідносин та стороною Договору не містить обґрунтування на захист яких саме законних інтересів держави подано зазначену апеляційну скаргу; не вказано наявність або відсутність органу, до компетенції якого віднесено повноваження щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, бездіяльності такого органу (в разі наявності) з урахуванням обставин дотримання прокурором порядку повідомлення, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".

Також, прокурором не надано суду апеляційної інстанції доказів дотримання порядку передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо попереднього повідомлення до подання апеляційної скарги відповідного компетентного органу про свої наміри звертатися до суду з апеляційної скаргою в інтересах держави у цій справі.

У додаткових поясненнях, відповідач також вказував на те, що апеляційна скарга заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця І.Н. від 10.10.2024 № 15/4-252 вих-24 не була сформована за допомогою підсистеми «Електронний суд» і не скріплена його особистим кваліфікованим електронним підписом, що свідчить про використання непередбаченого чинним процесуальним законодавством способу звернення до апеляційного суду із зазначеною апеляційною скаргою та неправомірність прийняття судом до розгляду такої скарги, а юридичну силу має виключно апеляційна скарга Київської обласної прокуратури, сформована засобами підсистему «Електронний суд» та підписана кваліфікованим електронним підписом представника скаржника Вакуленка М.Г. при цьому, електронна (сканована) копія письмової апеляційної скарги, що міститься в додатках до вище вказаної скарги, підписана нібито власноручно заступником керівник Київської обласної прокуратури Грабцем І.Н., не створює правових наслідків і не може бути врахована судом при вирішенні питання про закриття апеляційного провадження.

Також, відповідач зазначає, що апеляційну скаргу в інтересах держави уповноважений подавати виключно прокурор. При цьому, апеляційна скарга прокурора має містити чіткі та зрозумілі обґрунтування в чому полягають порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора з апеляційною скаргою, а також повинен бути зазначений орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах та наведено обґрунтування того, що вказаний орган був попередньо повідомлений прокурором про порушення інтересів держави, однак не вживав заходів щодо їх захисту.

З твердженням відповідача, зміст апеляційної скарги Київської обласної прокуратури вказаним вимогам закону не відповідає. Зміст апеляційної скарги Київської обласної прокуратури, підписаної кваліфікованим електронним підписом Вакуленка М.Г. та доданих до неї довіреностей на підтвердження повноважень підписанта встановлюють ті обставини, що апеляційна скарга подана не прокурором, а Київською обласною прокуратурою, як юридичною особою, а Вакуленко М.Г. представляє інтереси саме вказаної юридичної особи, а не держави та діє в процесуальному статусі представника юридичної особи в порядку самопредставництва, а не прокурора.

Отже, оскільки Київська обласна прокуратура не є безпосереднім учасником спірних орендних правовідносин та стороною Договору, а повноваження представляти інтереси держави наявні виключно у особи, яка діє в процесуальному статусі прокурора та в інтересах держави, то із вказаного слідує, що апеляційна скарга Київської обласної прокуратури підписана особою, яка не уповноважена її підписувати та відкрите за такою апеляційною скаргою апеляційне провадження підлягає закриттю відповідно до пункту 2 частини 1 статті 264 Господарського процесуального кодексу України.

Заперечуючи проти задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, прокурором було зазначено, що прокурором відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської обласної прокуратури Вакуленком Максимом Григоровичем (яким здійснювалося забезпечення участі у цій справі у ході її розгляду судом першої інстанції, про що свідчить створений підсистемою ЄСІТС протокол судового засідання від 13.11.2023 № 2129873), з електронного кабінету Київської обласної прокуратури в ЄСІТС в якості уповноваженого представника скаржника, 10.10.2024 на підставі довіреності у порядку передоручення від 01.11.2023, виданої Грабцем Ігорем Несторовичем, якому, в свою чергу, 27.03.2023 видано довіреність керівником Київської обласної прокуратури Кримом Максимом Юрійовичем (підсистемою ЄСІТС довіреності автоматично долучені до матеріалів апеляційного оскарження), скеровано електронну копію паперового документа - апеляційної скарги заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича від 10.10.2024 № 15/4-252 вих-24, що була ним підписана власноручно та пройшла засвідчення і реєстрацію відповідно до вимог наказу Генерального прокурора від 12.02.2019 № 27 «Про затвердження Тимчасової інструкції з діловодства в органах прокуратури України» в інформаційній системі «Система електронного документообігу органів прокуратури України» із використанням власного кваліфікованого електронного підпису як заступника керівника Київської обласної прокуратури, внаслідок чого було отримано вихідний номер службового документа та дату його реєстрації. При цьому, письмовий оригінал цього службового документа (має всі обов`язкові реквізити, у т.ч. оригінал підпису посадової (службової) особи прокуратури, і першим набув юридичної сили) міститься в томі 1 наглядового провадження Київської обласної прокуратури № 15/4-4026-21 за вступом Київської обласної прокуратури у справу № 44/258-б (910/15426/20), а для автентифікації в Електронному кабінеті Київської обласної прокуратури прокурором Вакуленком Максимом Григоровичем використано чинний сертифікат відкритого ключа та особистий ключ кваліфікованого електронного підпису, виданий кваліфікованим надавачем електронних довірчих послуг Органів прокуратури України, що підтверджується електронним документом, сформованим в системі «Електронний суд» 10.10.2024.

Відтак прокурор відділу представництва інтересів держави з питань державної та комунальної власності управління представництва інтересів держави в суді Київської обласної прокуратури Вакуленко Максим Григорович був на час подання апеляційної скарги користувачем ЄСІТС (користувач), так само як і заступник керівника Київської обласної прокуратури Грабець Ігор Несторович, який уповноважив останнього довіреністю від 01.11.2023 в порядку передоручення, серед іншого, на подання з Електронного кабінету Київської обласної прокуратури за допомогою відповідних підсистем (модулів) ЄСІТС електронних копій оригіналів паперових документів, підписаних ним відповідно до вимог з діловодства в органах прокуратури, що містять усі необхідні реквізити службових документів, з накладенням кваліфікованого електронного підпису особи, що створила таку копію, для засвідчення відповідності оригіналу та правового статусу відповідної електронної копії паперового документа.

Також, прокурором було зазначено, що здійснюючи вступ у справу № 44/258-б (910/15426/20) прокурор виконав вимоги матеріального та процесуального закону й належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в суді у цьому спорі, оскільки визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив.

Розглянувши доводи викладені у поданому клопотанні про закриття провадження у справі, додаткових поясненнях до нього та запереченнях на нього, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Таким чином, положення ч.3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» містить два елементи, наявність яких зумовлює виключність випадків, про які йдеться у ст. 131-1 Конституції України, а саме: порушення або загрози порушення інтересів держави; нездійснення уповноваженим органом захисту порушених інтересів або його неналежне здійснення, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 Господарського процесуального кодексу України, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. (абз.2 ч.5 ст. 53 Господарського процесуально кодексу України).

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для їхнього захисту, але не подав відповідний позов у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду (п.п 38-39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або мало стати відомо про можливе порушення інтересів держави, є бездіяльністю відповідного органу. Розумність вказаного строку визначає суд з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи через можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також з урахуванням таких чинників як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Отже, апеляційним судом наголошується, що прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (подібна позиція викладена у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст. 174 Господарського процесуального кодексу України, а саме залишення позовної заяви без руху або повернення позовної заяви.

Крім того, абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», визначено, що виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Таким чином, встановивши порушення інтересів держави, прокурор інформує про нього відповідний орган, надає розумний строк для самостійного вжиття заходів із захисту порушених інтересів держави, витребовує документи, необхідні для встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, зокрема, інформацію про вжиті органом заходи для захисту порушених інтересів держави.

Встановивши у порядку абз. 4 ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва інтересів держави в суді, прокурор зобов`язаний повідомити відповідного суб`єкта владних повноважень про подання позову.

Отже, надісланням такого повідомлення прокурор констатує факт встановлення сукупності елементів, які зумовлюють необхідність захисту порушених інтересів держави та свідчать про наявність підстав для представництва прокурором, а також про прийняте прокурором рішення щодо звернення з позовом до суду. При цьому нормативне закріплення вимог щодо форми та змісту такого повідомлення про пред`явлення позову відсутнє.

Верховним Судом у Постанові від 26.05.2021 у справі № 926/14/19 було зазначено, що :«... якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то у такому випадку наявні підстави для представництва передбачені абз. 1 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». У такому разі (за умови наявної відповіді уповноваженого органу) дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 911/2385/18 «...Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо. Отже, бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк...».

Так, відповідно до ухвали Господарського суду міста Києва від 03.03.2021 у справі № 44/258-б (910/15426/20), яка розміщена у Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/95468518, розгляд справи у засіданні 03.03.2021 здійснено за участю прокурора прокуратури Київської області Буцмак А.Ю. та у тексті ухвали суду міститься інформація, що « 01.03.2021 до Господарського суду м. Києва надійшло повідомлення про вступ у справу від Київської обласної прокуратури. Тому підготовче засідання призначене на 05.04.21 о 09:50 год. Копію ухвали направити сторонам, керуючому санацією, кредиторам, Державному агентству автомобільних доріг України (Укравтодор), прокуратурі Київської області та Фонду державного майна України.»

Отже, здійснюючи вступ у справу № 44/258-б (910/15426/20) прокурор виконав вимоги матеріального та процесуального закону й належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в суді у цьому спорі, оскільки визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив орган, який, хоч і уповноважений державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вжив, а тому скаржником не доведено відсутність підстав для участі прокурора у даній справі.

Також, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, врахувавши висновки викладені у постанові Верховного Суду, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України (який був чинним на момент виникнення і перебігу спірних правовідносин) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України (який був чинним на момент виникнення і перебігу спірних правовідносин), за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Частиною 1 статті 759 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно зі ст. 765 Цивільного кодексу України, наймодавець зобов`язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Матеріалами справи (актом приймання-передачі основних засобів від 21.12.2018) підтверджується факт передачі позивачем та прийняття відповідачем в оренду об`єкта оренди.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 762 Цивільного кодексу України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму.

Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном.

Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася.

Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 6 статті 762 Цивільного кодексу України унормовано, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Підставою для застосування норми частини 6 статті 762 ЦК України є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством (аналогічний висновок міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 у справ № 910/7495/16).

Отже, для застосування частини 6 статті 762 Цивільного кодексу України та звільнення наймача від плати за користування орендованим майном визначальною умовою такого звільнення є наявність обставин, за які орендар не відповідає. Тобто, наймач повинен довести обставини, які свідчать про те, що майно не використовувалося або не могло бути використане, і він не відповідає за ці обставини.

Підставою звільнення від зобов`язання сплачувати орендну плату ця норма визначає об`єктивну неможливість використовувати передане в оренду майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

При оцінці таких обставин презумується незмінність умов господарювання (користування майном) чи стану об`єкта оренди, а орендар повинен подати докази наявності тих обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, а також довести, що ці обставини виникли з незалежних від нього причин, зокрема, внаслідок зміни кон`юнктури на ринку товарів, робіт, послуг, з вини орендодавця, через дію непереборної сили тощо. Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі цієї норми закону він вправі порушувати питання про повне звільнення його від внесення орендної плати.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів статті 762 Цивільного кодексу України викладена у постановах Верховного Суду у справах № 914/1248/18, № 914/2264/17, №910/13158/20.

Як було зазначено вище, у листі № 9 від 28.11.2019 (який отримано позивачем 04.12.2019, про що свідчить відбиток штампу на такому листі за № 01-01/4502) відповідач повідомив позивача про те, що вважає укладений між сторонами договір оренди недійсним, оскільки укладений з порушенням законодавства, у зв`язку з чим відповідач як орендар не використовував орендоване майно та пропонує розірвати договір оренди.

Отже, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні матеріали справи та наявні у них докази як кожен окремо, так і в сукупності, дійшов висновку, що орендар повідомив орендодавця про припинення користування (про невикористання) у листі № 9 від 28.11.2019 (який отримано позивачем 04.12.2019, про що свідчить відбиток штампу на такому листі за № 01-01/4502), таким чином, заявивши про припинення орендних правовідносин за Договором, у зв?язку з чим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за період з 21.12.2018 (дата акту) по 03.12.2019 (включно) відповідач користувався спірним майном. Доказів протилежного матеріали справи не містять, а вимоги позивача в частині сплати орендної плати за період користування з 01.05.2019 по 03.12.2019 (включно) підтверджуються більш вірогідними доказами (а саме: укладеним договором, презумпція чинності якого у встановленому порядку не спростована, актом приймання - передачі спірного майна в оренду, а також обставинами того, що про відмову від договору свідчить саме лист № 9 від 28.11.2019), і підлягають, відповідно, частковому задоволенню.

Здійснивши перерахунок нарахованої позивачем орендної плати нерухомого майна до договору оренди від 15.11.2018 № 134-15 за період з 21.12.2018 (дата акту) по 03.12.2019 (дата, що передує отриманню листа № 9 від 28.11.2019) включно, колегія апеляційного суду визнала за можливе стягнути з відповідача на користь позивача орендну плату нерухомого майна за договором оренди від 15.11.2018 № 134-15 загалом у сумі 159 730,21 грн за період з 21.12.2018 по 03.12.2019 (заборгованість станом на 03.05.2019 - 57 025,70 грн., травень 2019 - 14 546,23 грн., червень 2019 - 14 473,50 грн., липень 2019 - 14 386,66 грн., серпень 2019 - 14 343,49 грн., вересень 2019 - 14 443,90 грн., жовтень 14 545,01 грн., листопад - 14 559,55 грн., 01-03.12.2019 - 1 406,17 грн. (індекс інфляції не застосовується, внаслідок застосування такого виключно за повний місяць)). В решті позовних вимог колегія апеляційного суду відмовляє у зв?язку з їх необгрунтованістю та безпідставністю.

Принцип змагальності (пункт 4 частини третьої статті 2, стаття 12 Господарського процесуального кодексу України) забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункт 41)).

Ч. 1, 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Ч. 3 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З урахуванням наведеного вище, оцінивши наявні в матеріалах справи докази як кожен окремо, так і в сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами свою правову позицію в повному обсязі, і така була спростована відповідачем частково більш вірогідними доказами, у зв?язку з чим позовні вимоги Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Фермерського господарства «Антонівська діброва» підлягають частковому задоволенню, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за договором оренди від 15.11.2018 № 134-15 у сумі 159 730, 21 грн за період з 21.12.2018 по 03.12.2019. В решті вимог позивача слід відмовити.

Усі інші доводи, обґрунтування, посилання учасників справи враховані судом апеляційної інстанції, проте є такими, що не спростовують висновків суду апеляційної інстанції у даній постанові, з урахуванням наведених мотивів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Частиною 1 ст.73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з`ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Приписами ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником в апеляційній скарзі, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, з урахуванням мотивів даної постанови, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1 статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення Господарського суду Київської області від 27.11.2023 у справі № 44/258-б (910/15426/20) підлягає скасуванню в апеляційному порядку з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позову Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Фермерського господарства «Антонівська діброва», а саме у розмірі 159 730 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять) грн. 21 коп., за наведених у даній постанові підстав. В решті позовних вимог слід відмовити.

Розподіл судових витрат

Пунктом 2 ч. 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено,

якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі п. 2 ч. 1, ч. 14 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат наступним чином:

- з Фермерського господарства «Антонівська діброва» на користь Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» слід стягнути 2 396, 24 грн. судового збору за подачу позову;

- судовий збір за подачу позову в частині відмовлених позовних вимог слід залишити за позивачем;

- з Фермерського господарства «Антонівська діброва» на користь Київської обласної прокуратури слід стягнути 3 594,36 грн судового збору за подачу апеляційної скарги;

- в решті судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Київською обласною прокуратурою.

Керуючись ст. ст. 129, 269 ст.ст. 281-284 Господарського процесуального кодексу України, ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 44/258-б (910/15426/20) - задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.11.2023 у справі № 44/258-б (910/15426/20) - скасувати.

3. Ухвалити нове рішення.

4. Позов Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» до Фермерського господарства «Антонівська діброва» - задовольнити частково.

5. Стягнути з Фермерського господарства «Антонівська діброва» (місцезнаходження: 09401, Київська обл., Білоцерківський район, смт Ставище, вул. Цимбала Сергія, 2 Б; ідентифікаційний код 30886495) на користь Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (місцезнаходження: 02121, м. Київ, вул. Світла, 3; ідентифікаційний код 33096517) заборгованість за договором оренди нерухомого майна в сумі 159 730 (сто п`ятдесят дев`ять тисяч сімсот тридцять) грн. 21 коп. та 2 396 (дві тисячі триста дев`яносто шість) грн. 24 коп. судового збору за подачу позову.

6. B решті позовних вимог - відмовити.

7. Судовий збір за подачу позову в частині відмовлених позовних вимог залишити за позивачем.

8.Cтягнути з Фермерського господарства «Антонівська діброва» (місцезнаходження: 09401, Київська обл., Білоцерківський район, смт. Ставище, вул. Цимбалa Сepriя, 2 Б; ідентифікаційний код 30886495) на користь Київської обласної прокуратури (, місцезнаходження: 01601, місто Київ, бул. Лесі Українки, буд. 27/2) 3 594 (три тисячі п`ятсот дев`яносто чотири) грн. 36 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги.

9. B решті судовий збір за подачу апеляційної скарги залишити за Київською обласною прокуратурою.

10. Maтeрiaли справи № 44/258-6 (910/15426/20) повернути до Господарського суду міста Києва, доручивши видати накази.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у строки, встановлені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст.ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано: 19.12.2025.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Т.П. Козир

Б.В. Отрюх