ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2025 року м.Дніпро Справа № 904/3199/24 (904/5432/24)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", до якої приєдналося Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 (суддя Соловйова А.Є.)

у справі № 904/3199/24 (904/5432/24)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ"

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО"

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ"

за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - КОМПАНІЇ "АГРОФОРТ ЛТД"

за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙТБУД"

за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_1

за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "БОРІВАЖ"

за участю третьої особи-5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 - Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах"

про визнання недійсним правочину

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" про визнання недійсним Договору відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" ().

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24) в задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ", за участю третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача КОМПАНІЇ "АГРОФОРТ ЛТД", за участю третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРЕЙТБУД", за участю третьої особи-3, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_1 , за участю третьої особи-4, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-1 - Товариство з обмеженою відповідальністю "БОРІВАЖ", за участю третьої особи-5, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача-2 - Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Інгосстрах" про визнання недійсним правочину відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24) змінити в мотивувальній частині, вилучивши з нього висновки про неналежність способу захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів Позивача ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ», так і про те, що Договір про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, укладений між ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» () та ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» () не створює цивільних прав та обов`язків та є не укладеним.

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24) залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- господарський суд Дніпропетровської області, з`ясувавши обставини відсутності порушеного права позивача, помилково вдався до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства, а саме у мотивувальній частині рішення зазначив, що: «Виходячи з положень ч. 2 ст. 44, ст. 46 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», враховуючи, що значний правочин було вчинено без згоди на те загальних зборів учасників ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» та подальшого схвалення Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення (шляхом прийняття відповідного рішення Загальними Зборами учасників) не було, судом встановлено, що Договір про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не створює цивільних прав та обов`язків та є не укладеним .» Виходячи з вказаного, Господарський суд Дніпропетровської області прийшов до висновку про неналежність способу захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів, оскільки недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Однак, за відсутності порушеного права позивача ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" на захист якого подано позов (що є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові), висновки суду щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту не мають значення для правильного вирішення справи, тому вважаємо, що з цих підстав відсутня й необхідність у досліджені матеріалів справи та спростування відповідачами-1,2, питання наявності рішення вищого органу управління ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» про надання згоди директору на укладення Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 та подальшого схвалення цього договору;

- без визначення в чому полягає порушення права позивача, в цілому не можливо дати відповідь на питання чи буде ефективний захист за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги, що виключає необхідність знаходити відповідь на питання чи є правові підстави для визнання оскарженого правочину недійсним. Окрім того, зазначений висновок зроблено Господарським судом Дніпропетровської області за умови неповного встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи, таких як склад учасників товариств, в тому числі чи є позивач ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" учасником ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", який розмір частки позивача у статутному капіталі товариства та інших учасників, яка кількість голосів учасників товариства потрібна для прийняття рішень котрі відносять до компетенції загальних зборів товариства та інше;

- відсутність будь-яких порушених прав та охоронюваних законом інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, та виключає можливість визначити чи є належним та ефективним обраний Позивачем спосіб захисту. Проте, оскільки Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 укладений між ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" () позивач ТОВ «ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ» має також довести свої порушені права та інтереси укладеним договором. Натомість позивач ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" не довів, а судом не встановлено, наявності порушених прав та інтересів позивача, в зв`язку з укладанням оскаржуваного Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 між ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" (). Однак, Господарський суд Дніпропетровської області, не врахував, що відсутність порушення спірним договором прав та інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, невиправдано вдався до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства, хоча процесуальний закон таких дій і не вимагав;

- фактичне виконання сторонами спірного договору виключає кваліфікацію цього договору як не укладеного. Господарський суд Дніпропетровської області у наведеному висновку про те, що Договір про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не створює цивільних прав та обов`язків та є не укладеним, неправильно застосував норми матеріального права, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Як з`ясували суди першої та апеляційної інстанції у справі №904/1926/23, зокрема, у постанові Центрального апеляційного господарського суду від 16.12.2024, сторонами вчинялися дії, спрямовані на виконання Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 , зокрема: Договір підписаний усіма його сторонами; сторони дійшли згоди щодо його істотних умов; на виконання пункту 6 Договору сторонами складено та підписано Акт прийому-передачі документів від 20.05.2024 до Договору; на виконання пункту 7 Договору ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» направлено Повідомлення про заміну кредитора від 20.05.2024 на адресу ТОВ «БОРІВАЖ»; та відповідно до умов пункту 4 Договору ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» з 20.05.2024 набуло право грошової вимоги до ТОВ «Боріваж» у розмірі 5 110 434 401,08 грн.;

- висновок що оспорюваний правочин було вчинено без згоди загальних зборів учасників ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» є помилковим та зробленим за умови неповного встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи. Господарський суд Дніпропетровської області не дослідивши склад учасників ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО», не перевіривши дійсність доданого до позову Статуту ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО», відразу вдався до аналізу його положень, зокрема п. 8.3.8.4 та п. 8.3.8.4.1. Відповідно до абз. 4 пункту 8.2.12 Статуту рішення Загальних зборів учасників Товариства приймаються більшістю голосів усіх учасників Товариства, які мають право голосу з відповідних питань, за виключенням пунктів 8.2.13.2., 8.2.13.3., 8.2.13.12. (абз. 2 пункту 8.2.12 Статуту) та 8.2.13.4., 8.2.13.5., 8.2.13.9., 8.2.13.9. (абз. 2 пункту 8.2.12 Статуту). Загальна кількість голосів учасників ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» які прийняли участь у засіданні загальних зборів учасників ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» від 20.05.2024 (протокол №20/05/2024ДА) складає 58,28%% від загальної кількості голосів усіх учасників Товариства, що свідчить про наявність кворуму для погодження питання укладання Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024. Отже, висновок суду, що вищим органом управління ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ АГРО» рішення про надання згоди директору - Скибі Ю.В. на укладення Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не надавалось, є помилковим та не відповідає дійсним обставинам, оскільки має місце не повне встановлення фактичних обставин, які мають значення для справи.

Від Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" надійшла заява про приєднання до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24).

Також, не погодившись з вказаним рішенням Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24) та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги № 20/05/2024 від 20.05.2024 року, укладений між ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" та ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ".

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- заміна кредитора відбулося на підставі Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, який, на думку суду першої інстанції є неукладеним та не створює цивільних прав та обов`язків. (10) Однак, на момент ухвалення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції достеменно знав про те, що на підставі оскаржуваного Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 ВЖЕ відбулася заміна кредитора у справі №904/1926/23, тобто відбулося створення, зміна, припинення цивільних прав та обов`язків для сторін такого правочину, однак не дивлячись на це суд робить висновок, про те що договір є неукладеним. (11) Тобто має місце невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, що є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення (п. 3 ч. 1 ст. 277 ГПК України);

- ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" () є власником 20,86% корпоративних прав однієї із сторін недійсного Договору, а саме - ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО». Відповідно, укладений Договір напряму впливає на обсяг прав та обов`язків ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ". Уклавши Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 року ТОВ «Дворічанське-Агро» на 50 000 000,00 грн зменшило власний прибуток за 2024 рік, відповідно на 20,86% (розмір частки Позивача) від цієї суми (після вирахування податків) зменшився розмір дивідендів, які мало отримати ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" за результатами 2024 року. В той же час, придбане ТОВ «Дворічанське-Агро» право вимоги на суму 5 110 434 401,08 грн до ТОВ «Боріваж» є сумнівним, адже шанси того, що за результатами ліквідації ТОВ «Боріваж» ТОВ «Дворічанське-Агро» хоча б поверне сплачені 50 000 000 грн. є примарними, оскільки активи боржника значно менші за суму придбаного права вимоги до нього, до того ж у даного боржника є забезпечений кредитор, в заставі якого перебувають основні активи ТОВ «Боріваж». Отже, у ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" є всі підстави стверджувати, що Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 року напряму впливає на його права, адже його укладення призвело до зменшення розмірів дивідендів, або взагалі до невиплати дивідендів, які ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" мало отримати у зв`язку з володінням корпоративними правами ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО». Крім того, купівлю завідомо безнадійного боргу не можна назвати господарською діяльністю товариства, адже така діяльність повинна здійснюватися з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а не з метою одержання збитків. Однак, суд першої інстанції належної правової оцінки таким аргументам Позивача не надав, натомість зробив висновок, що поданий Позивачем позов направлений нібито на захист порушених прав товариства, а не самого Позивача;

- у справі №904/3199/24 (904/5432/24) позивач звернувся за захистом порушених своїх прав, а не прав юридичної особи, будь-які зазіхання, як то вчинення дій (укладення правочинів), які є завідомо такими, що не призводять до позитивного фінансового результату і відповідно призводять до зменшення розмірів дивідендів учасника (акціонера, члена) є такими що порушують його права і мають бути захищені у судовому порядку;

- судом першої інстанції не враховано того факту, що оскаржуваний договір є таким, що порушує публічний порядок. Відповідно до умов Договору відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» придбало право вимоги до ТОВ «Боріваж» на суму 5 110 434 401,08 грн. за 50 000 000,00 грн, тобто БІЛЬШ НІЖ В ДЕСЯТЬ РАЗІВ ДЕШЕВШЕ НІЖ РОЗМІР САМОЇ ВИМОГИ (в силу положень ст. 42 КУзПБ даний договір має бути визнаним недійсним під час розгляду справи №904/3199/24). Кінцевий строк оплати вартості придбання права вимоги 31.12.2024 року. Придбавши право вимоги за 50 000 000 грн. ТОВ «Дворічанське-Агро» штучно знизило об`єкт та базу оподаткування податку на прибуток, що призвело до неотримання Державним бюджетом України коштів у розмірі 9 000 000 грн, тобто відбулося посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, яка перебуває в умовах воєнного стану. Крім того, відступлення права вимоги відбулося за ціною, яка в десять разів нижче від самого права вимоги, що є додатковим свідченням порушення публічного порядку.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 03.04.2025 об`єднано апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24) в одне апеляційне провадження для спільного розгляду з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24).

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.04.2025 задоволено заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" про приєднання до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24). Приєднано заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" до апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі № 904/3199/24 (904/5432/24).

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

07.03.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача-1, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення скасувати, постановивши нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

07.04.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшли заперечення на відзив на апеляційну скаргу відповідача-1, в яких він виклав обґрунтування своєї незгоди з позицією позивача та наголосив на відсутності підстав для задоволення його апеляційної скарги.

09.04.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу відповідача-1, в якому він підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, наполягав на її задоволенні та водночас залишенні без задоволення апеляційної скарги позивача.

09.04.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить скаргу залишити без задоволення.

09.04.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якому просить скаргу залишити без задоволення, натомість оскаржуване рішення змінити в його мотивувальній частині. При цьому зазначає, що скаржником не надано доказів подання оригінального екземпляру копії документу з назвою «апеляція на рішення від 13.02.2025 у справі 904.5432.24» з належним підписом представника ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ», який додано до апеляційної скарги в якості додатку, що позбавляє можливості встановити дотримання позивачем вимог щодо обов`язкового підписання процесуального документа особою, яка її подає, та свідчить про використання заявником непередбаченого чинним процесуальним законодавством способу звернення до суду Центрального апеляційного господарського суду із касаційною скаргою. З огляду на те, що апеляційна скарга ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24) подано до Центрального апеляційного господарського суду не у спосіб, передбачений ГПК України (у паперовій формі або в електронній формі через підсистему "Електронний кабінет"), то вона підлягає поверненню скаржникові.

27.10.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшли додаткові пояснення, в яких він акцентував увагу на наявності підстав для закриття апеляційного провадження у справі №904/3199/24 (904/5432/24), відкритого за апеляційною скаргою ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24), оскільки скаржником не надано доказів подання до Центрального апеляційного господарського суду оригінального екземпляру копії документу з назвою «апеляція на рішення від 13.02.2025 у справі 904.5432.24» з належним підписом представника ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ».

В судовому засіданні 05.11.2025 брали участь представники позивача та відповідачів (апелянтів), а також третьої особи-5. Треті особи-1,2,3,4 явку уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини відсутності суд не проінформували.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційних скарг, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, з огляду на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів не вбачає наявність правових та фактичних підстав для відкладення розгляду справи та продовжує її розгляд, вважаючи за можливе здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників відповідача-2 та третьої особи.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.

Представник позивача (апелянта) просив суд апеляційну скаргу задовольнити, судове рішення в оскаржуваній частині скасувати та прийняти нове про повне задоволення позову. При цьому заперечив проти апеляційної скарги відповідача-1 в повному обсязі, зокрема, з підстав, наведених у відзиві, наполягав на необхідності залишення її без задоволення.

Представник відповідача-1 (апелянта) наголосив на наявності підстав для задоволення своєї апеляційної скарги, зміни мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, шляхом виключення з неї розділу щодо оцінки оспорюваного правочину та належного способу захисту прав позивача. Натомість надав пояснення, за змістом яких просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача.

Представник відповідача-2 підтримав повністю позицію та вимоги відповідача-1.

Представник третьої особи-5 погодився з доводами відповідачів та визнав обґрунтованими їх вимоги.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх представників учасників справи, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Щодо зауважень відповідача-1 про необхідність повернення апеляційної скарги позивача, а також про наявність підстав для закриття апеляційного провадження за його апеляційною скаргою.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 258 ГПК України апеляційна скарга подається у письмовій формі. В апеляційній скарзі мають бути зазначені: 1) найменування суду, до якого подається скарга; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає апеляційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку та електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб); 4) рішення або ухвала, що оскаржується; 5) у чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); 6) нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції; 7) клопотання особи, яка подала скаргу; 8) дата отримання копії судового рішення суду першої інстанції, що оскаржується; 9) перелік документів та інших матеріалів, що додаються. До апеляційної скарги додаються: 1) довіреність або інший документ, що посвідчує повноваження представника, якщо скарга подана представником і в справі немає підтвердження його повноважень; 2) докази сплати судового збору; 3) докази надсилання копії скарги іншій стороні у справі з урахуванням положень статті 42 цього Кодексу; 4) докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції, за наявності.

При цьому за приписами ч.ч. 1, 3, 4, 5, 6, 8 ст. 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до господарського суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів. Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку. Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат… Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі. Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або із застосуванням засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", якщо інше не передбачено цим Кодексом. Особливості використання кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги" в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, визначаються Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів)…

Водночас, відповідно до ч. 5 ст. 260 ГПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції також, якщо: 1) апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписана, або підписана особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не зазначено; 2) до постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження особа, яка подала скаргу, подала заяву про її відкликання; 3) скаргу подано в інший спосіб, ніж до суду апеляційної інстанції; 4) скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 264 ГПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо: 1) після відкриття апеляційного провадження особа, яка подала апеляційну скаргу, заявила клопотання про відмову від скарги, за винятком випадків, коли є заперечення інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги; 2) після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати; 3) після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ "БОРІВАЖ" () та адвокат Федорко Олександр Олександрович мають зареєстрований у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи електронний кабінет, через який адвокатом і подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 року у справі № 904/3199/24 (904/5432/24). Повноваження адвоката, зокрема, на подання та підписання апеляційної скарги підтверджуються долученим ордером. Апеляційна скарга з додатками містить накладений кваліфікований електронний підпис, тобто підстава для закриття апеляційного провадження, що полягає у тому, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати, не підтвердилася. Звідси посилання заявника на те, що скаржником не надано доказів подання оригінального екземпляру копії документу з назвою «апеляція на рішення від 13.02.2025 у справі 904.5432.24» з належним підписом представника ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ» є безпідставними.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, у провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/1926/23 за заявою ПРИВАТНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «ІНГОССТРАХ» () про банкрутство ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «БОРІВАЖ» ().

Під час ознайомлення з матеріалами справи №904/1926/23 адвокатом Товариства з обмеженою відповідальністю «Термінал «БОРІВАЖ» було встановлено, що один із конкурсних кредиторів - Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРО КОМПЛЕКТ» () відступив право вимоги Товариству з обмеженою відповідальністю «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» ().

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 05.08.2024 по справі №904/1926/23 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» від 02.08.2024 (вх.№36857/24) про заміну кредитора у справі №904/1926/23 задоволено. Замінено Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" () (Первісний кредитор) на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» () (Новий кредитор) на 5 110 434 401,08 грн (п`ять мільярдів сто десять мільйонів чотириста тридцять чотири тисячі чотириста одна гривня 08 копійок) (основний борг) - 4 черга задоволення вимог кредиторів.

Зміна кредитора відбулася на підставі Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, який від імені Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" підписав керівник останнього - ОСОБА_2 .

Відповідно до пункту 1.1 Статуту ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", затвердженого установчими зборами товариства, протоколом №19/04/19/ДА від 19 квітня 2019 року (надалі - Статут), товариство діє на підставі Цивільного та Господарського кодексів України, Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю" та інших законодавчих актів, а також Статуту товариства, який є його єдиним установчим документом.

У відповідності до пункту 8.1. Статуту вищим органом товариства є загальні збори учасників товариства, виконавчий орган - директор товариства.

Пунктом 8.2.1. Статуту визначено, що кожен учасник товариства має право бути присутнім на загальних зборах учасників, брати участь в обговоренні питань порядку денного і голосувати з питань порядку денного загальних зборів учасників товариства. Кожен учасник товариства на загальних зборах учасників товариства має кількість голосів пропорційну до розміру його частки у статутному капіталі товариства.

Згідно з пунктами 8.2.8. - 8.2.10. Статуту загальні збори учасників скликаються, зокрема, з ініціативи виконавчого органу товариства або на вимогу учасника (учасників) товариства, які на день подання вимоги в сукупності взаємодіють 10 або більше відсотків статутного капіталу товариства. Річні загальні збори учасників товариства скликаються протягом шести місяців наступного за звітнім року. Повідомлення про проведення загальних зборів учасників надсилається учасникам товариства рекомендованим листом з описом вкладення або надається особисто під підпис учасника товариства, а також іншим способом, не забороненим законодавством, проте у будь-якому випадку не менше ніж за 10 днів до запланованої дати проведення відповідних зборів. У такому повідомленні зазначається дата, час і місце проведення зборів та питання, що будуть розглядатися. Загальні збори учасників товариства можуть скликатися й без дотримання вимог щодо їх скликання, якщо в таких загальних зборах учасників товариства взяли участь усі учасники товариства і всі вони надали згоду на розгляд таких питань.

Відповідно до пунктів 8.2.11. - 8.2.12. Статуту рішення загальних зборів учасників товариства є обов`язковими для виконання директором товариства. Рішення загальних зборів учасників товариства з питань, зокрема, внесення змін до статуту, зміни розміру статутного капіталу та реорганізації товариства приймаються трьома чвертями голосів усіх учасників товариства. Рішення з питань визначення грошової оцінки негрошового вкладу учасників, перерозподілу часток між учасниками, створення інших органів товариства та придбання частки товариством приймаються одностайно всіма учасниками товариства. З усіх інших питань рішення загальних зборів учасників товариства приймаються більшістю голосів усіх учасників, які мають право голосу з відповідних питань.

Пунктом 8.2.13. Статуту передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників товариства відносяться питання щодо надання згоди, з-поміж іншого, щодо:

- вчинення правочину, вартість якого перевищує 50% вартості чистих активів товариства (п. 8.2.13.13. Статуту);

- вчинення директором правочину сама якого перевищує 50 000,00 грн. (п. 8.2.13.14. Статуту);

- укладення директором будь-яких правочинів про зміно сторони і зобов`язання (відступлення права вимоги, переведення боргу тощо) - незалежно від суми правочину (п. 8.2.13.17. Статуту).

Позивач зазначив, що пунктами 8.3.8.4 та 8.3.8.4.1. Статуту директору заборонено самостійно вчиняти (укладати) правочини (договори, контракти, угоди тощо) з питань, передбачених пунктом 8.2.13. Статуту.

Таким чином, Позивач вважає, що у Статуті ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" чітко передбачено, що для укладення правочинів, зокрема тих, що передбачають відступлення права вимоги, необхідна згода загальних зборів учасників товариства.

Однак, Позивач зазначив, що вищим органом управління ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» рішення про надання згоди директору - ОСОБА_2 на укладення Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не надавалось. Даний Договір у подальшому Загальними Зборами учасників не схвалювався.

Відповідно до п. 8.2.14. Статуту, питання віднесені до виключної компетенції Загальних зборів Учасників Товариства, та інші питання, віднесені законодавством України до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів Товариства, якщо інше не випливає з законодавства України.

Враховуючи викладене, Позивач просить суд визнати недійсним Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" ().

В матеріалах справи міститься відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", в якому відповідач-1 заперечує проти задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ".

В обґрунтування заперечення проти позовних вимог відповідач-1 посилається на те, що у позові ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" не вказує жодного конкретного приватного (цивільного) права (інтерес) позивача яке порушено, не визнано або оспорено відповідачами, в зв`язку з чим не можливо визначити чи є ефективним способом захисту права (інтересу) позивача шляхом визнання недійсним Договору відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 та що такий спосіб захисту не суперечить закону, в тому числі ст. ст. 15 16 Цивільного кодексу України з додержанням позивачем положень частин другої - п`ятої статті 13 Цивільного кодексу України.

В матеріалах справи міститься відзив Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" в якому відповідач-2 заперечує проти задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" у зв`язку з тим, що, зокрема, ТОВ «ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ» не є стороною Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 року, не є учасником у справі про банкрутство ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ», в межах якої подано позовну заяву.

Крім того ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" зазначило, що позивач - ТОВ «Термінал Боріваж» жодним чином не обґрунтовує своє право на звернення до суду, також не зазначає, які саме права ТОВ «Термінал Боріваж» порушені Договором про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не має права на оскарження Договору відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" ().

Водночас, господарський суд встановивши, що оспорюваний правочин не порушує прав і законних інтересів позивача, вдався до його оцінки, зазначивши, що Статутом ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" передбачено, що для укладення правочинів, зокрема тих, що передбачають відступлення права вимоги, необхідна згода загальних зборів учасників товариства. В той же, час як вбачається з матеріалів справи та не спростовується відповідачами-1,2, вищим органом управління ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» рішення про надання згоди директору - ОСОБА_2 на укладення Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не надавалось. Даний Договір Загальними Зборами учасників не схвалювався. Виходячи з положень ч. 2 ст. 44, ст. 46 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», враховуючи, що значний правочин було вчинено без згоди на те загальних зборів учасників ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» та подальшого схвалення Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 товариством у порядку, встановленому для прийняття рішення про надання згоди на його вчинення (шляхом прийняття відповідного рішення Загальними Зборами учасників) не було, судом першої інстанції було встановлено, що Договір про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не створює цивільних прав та обов`язків та є не укладеним. Водночас, недійсним може бути визнаний лише укладений правочин. Таким чином, суд дійшов висновку про неналежність способу захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційних скарг, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У вказаній справі предметом оскарження є Договір про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та Товариством з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" ().

Варто зауважити, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово формулювала правові висновки щодо можливості учасника товариства від свого імені звертатися до суду з позовами з підстави вчинення товариством правочинів або інших дій чи бездіяльності.

Так, за змістом статей 92, 97 Цивільного кодексу України (тут і надалі в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

За положеннями статті 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.

Відповідно до частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, брати участь в управлінні товариством у порядку, визначеному в установчому документі; брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 92 Цивільного кодексу України, частини першої статті 89 Господарського кодексу України, пункту 13 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» орган юридичної особи має повноваження щодо представництва юридичної особи (з можливістю їх обмеження відповідно до установчих документів чи закону), створює, змінює припиняє цивільні права та обов`язки юридичної особи, тому підпадає під поняття представництва, наведене у статті 237 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17 (пункт 6.18).

Повноваження діяти від імені юридичної особи є можливістю створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки юридичної особи (стаття 239 Цивільного кодексу України). Таке повноваження не належить до корпоративних прав учасника юридичної особи. Отже, підписання від імені товариства договору чи іншого правочину без передбаченого статутом попереднього погодження загальними зборами цього товариства або з порушенням порядку прийняття рішення про надання згоди на вчинення правочину може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки виконавчий орган діє саме від імені товариства, а не його учасників.

Верховний Суд у постанові від 02.05.2018 у справі № 923/20/17 дійшов висновків, відповідно до яких укладення директором товариства договорів, сума яких перевищує визначену в статуті суму без передбаченої статутом згоди загальних зборів товариства, порушує корпоративні права позивача на управління справами такого товариства, які полягають у наданні згоди учасниками товариства, оформленої рішенням загальних зборів учасників, на укладання таких договорів.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду відступила від цього висновку у постанові від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, оскільки згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства.

Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які за загальним правилом діяти від імені товариства не мають права.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 13.01.2020 у справі №910/10734/18 зазначила, що у постановах від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17 та від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що договори, укладені посадовою особою товариства без передбаченої статутом згоди загальних зборів, не порушують прав та інтересів учасників такого товариства оскільки:

- згода загальних зборів товариства на укладення договору є згодою органу управління товариства, який діє від імені товариства. Повноваження органу управління товариства (на надання зазначеної згоди), який діє від імені товариства, не можна ототожнювати з корпоративними правами його учасників, які діяти від імені товариства права не мають;

- за договором, укладеним товариством, права та обов`язки набуває таке товариство як сторона договору. При цьому правовий стан (сукупність прав та обов`язків) безпосередньо учасників цього товариства жодним чином не змінюється;

- підписання генеральним директором оспорюваних договорів без передбаченої статутом згоди загальних зборів цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства, а не корпоративних прав його учасника, оскільки генеральний директор діяв саме від імені товариства, а не його учасників.

Зазначений висновок Великої Палати Верховного Суду має загальний характер та не залежить від розміру частки учасника у статутному капіталі товариства, отримання ним прибутку від діяльності товариства або реалізації корпоративного права на управління діяльністю товариства.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц досліджувала можливість учасника товариства від свого імені звертатися до суду з позовами з підстави вчинення товариством правочинів або інших дій чи бездіяльності та сформувала наступний правовий висновок.

«Укладення виконавчим органом товариства договору з іншою особою без передбаченої статутом згоди вищого органу цього товариства може свідчити про порушення прав та інтересів самого товариства у його відносинах з іншою особою стороною договору, а не корпоративних прав його учасника; належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник».

Наведене слідує з того, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), згідно з якою акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи (див., зокрема, рішення від 20 травня 1998 року у справі Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic), заява № 29010/95, пункти 46 52; рішення від 18 жовтня 2005 року у справі Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України (Terem LTD, Chechetkin and Olius v. Ukraine), заява № 70297/01, пункти 28 30; рішення від 21 грудня 2017 року у справі Фельдман та банк Слов`янський проти України, заява № 42758/05, пункт 30). При цьому навіть у разі, якщо юридичну особу було ліквідовано, ЄСПЛ розглядає справи за заявою саме такої юридичної особи, допускаючи її представництво в особі акціонера (учасника), якщо юридична особа не може брати участі у справі в особі своїх органів (рішення від 21 грудня 2017 року у справі Фельдман та банк Слов`янський проти України, заява № 42758/05).

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 916/2084/17, від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17, від 03.12.2019 у справі № 904/10956/16, від 07.04.2020 у справі № 904/3657/18, від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18.

Таким чином, належним заявником є той, хто звертається за захистом саме свого права.

Національне законодавство України також наголошує на наявності в особи права на звернення за захистом свого особистого права. Зокрема, стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так само і частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України містить положення, відповідно до яких юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Отже, належним позивачем у подібних справах є юридична особа, права якої порушено, а не її учасник.

Сучасний підхід до використання теорії проникнення за корпоративну завісу сформувався в ЄСПЛ починаючи з рішення 1995 року у справі Agrotexim and Others v. Greece.

Застосовуючи зазначений підхід, ЄСПЛ відтворив правову позицію Міжнародного суду ООН, що була висловлена ним у рішенні у справі Barcelona Traction, Light and Power Company Limited від 05.02.1970.

У пункті 56 вказаного вище рішення відзначено, що незалежність юридичної особи не можна вважати абсолютною. У цьому контексті проникнення за корпоративну завісу або ігнорування статусу юридичної особи визнається адекватним та справедливим у певних обставинах або для досягнення певної мети.

Ця теза була відображена, розвинена та конкретизована на рівні практики ЄСПЛ.

ЄСПЛ проводить різницю між скаргами, поданими акціонерами про заходи, що зачіпають їх права як акціонерів, та про дії, що зачіпають права компанії, у яких вони володіють акціями (Agrotexim and Others v. Greece, пункти 65 66; Albert and Others v. Hungary [GC], пункт 122).

В одній групі справ самі акціонери можуть вважатися потерпілими в розумінні статті 34 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) (Olczak v. Poland, пункти 57 62; Albert and Others v. Hungary [GC], пункти 126 134, та цитовані в них посилання; Project-Trade d.o.o. v. Croatia, пункти 44 47).

В іншій групі справ загальний принцип такий, що акціонери компаній не можуть розглядатися як потерпілі у розумінні Конвенції, щодо дій та заходів, що стосуються їхньої компанії. Однак при цьому ЄСПЛ у низці справ передбачає можливість для відступу від указаного в цьому пункті загального принципу.

Так, у пункті 66 рішення від 24 жовтня 1995 року у справі Agrotexim and Others v. Greece, № 14807/89) ЄСПЛ зазначив, що підходи проникнення за корпоративну завісу або ігнорування статусу юридичної особи можуть застосуватись тільки у виняткових випадках, наприклад коли чітко встановлено, що компанія не мала можливості безпосередньо звернутись до інституцій Конвенції через органи управління юридичної особи або через ліквідаторів.

У рішенні від 26 жовтня 2000 року у справі G. J. v. Luxembourg (№ 21156/93) суд встановив, що підприємство було ліквідовано, а подана до суду скарга стосувалася діяльності ліквідаторів. За цих обставин ЄСПЛ вважав, що компанія як юридична особа на той час не могла подати скаргу до Комісії.

У справі Кредитний та індустріальний банк проти Чеської Республіки (Credit and Industrial Bank v. the Czech Republic) (№ 29010/95, рішення від 21 жовтня 2003 року) заявником був банк (через свого колишнього голову-акціонера, який володів контрольним пакетом акцій), у якому Чеським Національним Банком було запроваджено тимчасову (примусову) адміністрацію через незадовільний фінансовий стан банку та його ліквідацію. Суть скарги заявника до ЄСПЛ полягала в тому, що банк був позбавлений доступу до суду, де банк хотів виступити з протестом проти запровадження тимчасової адміністрації.

У рішенні від 07 липня 2020 року у справі Camberrow MM5 AD v. Bulgaria (№ 50357/99) ЄСПЛ вважав, що через конфлікт інтересів між компанією (банком) та її спеціальною адміністрацією і довіреними особами сам банк не міг подати справу до ЄСПЛ.

У пункті 26 рішення від 21 грудня 2017 року у справі Фельдман та банк Слов`янський проти України ЄСПЛ зазначив, що проникнення за корпоративну завісу або нехтування правосуб`єктністю компанії може бути виправданим лише за виключних обставин, зокрема якщо точно встановлено, що компанія не може звернутися до конвенційних установ через органи, утворені згідно з її статутом, або у випадку ліквідації через її ліквідаторів.

У рішенні від 07 липня 2020 року Alberts and Others v. Hungary (пункти 133 та 134) ЄСПЛ зазначив, що у справах Agrotexim and Others v. Greece та Olczak v. Poland встановлені загальні принципи того, що заходи, які направлені або націлені на права акціонерів, необхідно відрізняти від втручання в право компанії на мирне володіння майном. Дії, що зачіпають права акціонерів, відрізняються від заходів та процедур, що стосуються компанії, тим, що їх характер та імовірний ефект прямо та особисто зачіпає права акціонерів і виходить за межі простого втручання в інтереси компанії, порушуючи положення акціонерів у структурі управління компанії.

ЄСПЛ у вказаному рішенні також звертає увагу, що для того аби акціонери компанії могли довести, що їх звернення з питань, які стосуються компанії, були виправдані винятковими обставинами (exceptional circumstances), такі акціонери повинні навести вагомі та переконливі причини, що доводять відсутність у самої компанії практичної та ефективної можливості звернутися до суду через органи, створені відповідно до її статуту.

За змістом рішенням ЄСПЛ у справі Alberts and Others v. Hungary, такими винятковими обставинами можуть бути, зокрема, запровадження відносно компанії зовнішнього нагляду або контролю у зв`язку з її фінансовими або іншими труднощами, або якщо особа, до завдання якої відносився захист інтересів компанії, не була здатна або не хотіла звертатися до суду, або якщо виникли розбіжності між акціонерами та тимчасовим керуючим (наприклад, відсторонення від посади керуючого та призначення тимчасового керуючого).

Таким чином, допускається проникнення за корпоративну завісу та звернення учасників товариства з позовом в інтересах самого товариства, але за виняткових обставин.

Якщо екстраполювати наведені висновки ЄСПЛ на національне законодавство, то Велика Палата Верховного Суду вважає, що такими винятковими обставинами можуть бути, наприклад, відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом, наслідком чого є припинення повноважень органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, а також припинення повноваження власника (органу, уповноваженого управляти майном) майна банкрута, або запровадження тимчасової адміністрації чи оголошення про ліквідацію банку, в результаті чого припиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, наглядової ради і правління) та органів контролю (внутрішнього аудиту). Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 18.05.2023 у справі № 908/3468/13.

Так, у своїй апеляційній скарзі ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" () зазначає, що є власником 20,86% корпоративних прав однієї із сторін недійсного Договору, а саме - ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО». Відповідно, укладений Договір напряму впливає на обсяг прав та обов`язків ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ". Уклавши Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 року ТОВ «Дворічанське-Агро» на 50 000 000,00 грн зменшило власний прибуток за 2024 рік, відповідно на 20,86% (розмір частки Позивача) від цієї суми (після вирахування податків) зменшився розмір дивідендів, які мало отримати ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" за результатами 2024 року. В той же час, придбане ТОВ «Дворічанське-Агро» право вимоги на суму 5 110 434 401,08 грн до ТОВ «Боріваж» є сумнівним, адже шанси того, що за результатами ліквідації ТОВ «Боріваж» ТОВ «Дворічанське-Агро» хоча б поверне сплачені 50 000 000 грн. є примарними, оскільки активи боржника значно менші за суму придбаного права вимоги до нього, до того ж у даного боржника є забезпечений кредитор, в заставі якого перебувають основні активи ТОВ «Боріваж». Отже, у ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" є всі підстави стверджувати, що Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 року напряму впливає на його права, адже його укладення призвело до зменшення розмірів дивідендів, або взагалі до невиплати дивідендів, які ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" мало отримати у зв`язку з володінням корпоративними правами ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО». Крім того, купівлю завідомо безнадійного боргу не можна назвати господарською діяльністю товариства, адже така діяльність повинна здійснюватися з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а не з метою одержання збитків. При цьому скаржник стверджує, що у справі №904/3199/24 (904/5432/24) позивач звернувся за захистом порушених своїх прав, а не прав юридичної особи, будь-які зазіхання, як то вчинення дій (укладення правочинів), які є завідомо такими, що не призводять до позитивного фінансового результату і відповідно призводять до зменшення розмірів дивідендів учасника (акціонера, члена) є такими що порушують його права і мають бути захищені у судовому порядку

Водночас, апеляційним судом не встановлена наявність таких виняткових обставин для «проникнення за корпоративну завісу», зокрема, Товариство з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" не ліквідовано, його органи управління здійснюють свої повноваження у порядку, передбаченому законодавством України та статутом товариства, а тому у випадку порушення прав, товариство може звернутись за їх захистом через свої уповноважені органи. У даному випадку позивачем не доведено відсутність можливості ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" самостійно захищати свої права.

Слід наголосити, що укладення директором ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" оспорюваного договору, як стверджує позивач, з порушенням вимог чинного законодавства, може порушувати права та інтереси цього Товариства, а не корпоративні права ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ".

Колегія суддів вкотре наголошує, що чітке відмежування особистості компанії від особистості учасника, в тому числі мажоритарного, є загальновизнаним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц зазначила, що необхідно розмежовувати звернення учасника до суду від свого імені і звернення від імені товариства.

Оскільки товариство та його учасники є різними суб`єктами права, кожний з яких має власне відокремлене майно, то виведення майна з товариства без справедливої компенсації, позбавлення його ліквідних активів, ринкових можливостей, погіршення його майнового чи фінансового стану, безпідставне взяття на себе зобов`язань чи іншого майнового тягаря спричиняє негативні наслідки саме для товариства, а не для його учасників. Із цих же причин учасник товариства та товариство не можуть мати права на позов (у матеріальному значенні) з одним і тим самим предметом. Тому в цих випадках звернення учасника товариства з позовом від власного імені не допускається. За протилежного підходу було б можливим ініціювання різних судових процесів щодо одного і того ж предмета, зокрема з метою поставити учасником товариства (або товариством) під сумнів остаточність та правову визначеність постановленого в межах справи за участю товариства (або його учасника) судового рішення, яким вирішений спір (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.48).

Водночас, майновий стан товариства не є байдужим для його учасників. Так, від такого стану може залежати як вартість частки учасника товариства, так і можливість прийняття товариством рішення про виплату учасникам дивідендів у тому чи іншому розмірі. Таким чином, хоча порушення прав товариства не є порушенням прав чи прямого (безпосереднього) інтересу учасника, але учасник може мати похідний інтерес у захисті прав товариства.

Необхідно також зазначити, що особа може мати похідний інтерес у захисті прав іншої особи не тільки у випадку, коли особа є учасником товариства. Похідний інтерес можуть мати, наприклад, кредитори боржника в захисті прав боржника у процедурі банкрутства, у виконавчому провадженні, у процедурі ліквідації банків (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункти 72, 77, 78, 101, 105).

Похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути.

Зокрема, до них належить інститут так званого похідного позову. Відповідно до частини першої статті 54 Господарського процесуального кодексу України власник (власники), учасник (учасники), акціонер (акціонери) юридичної особи, якому (яким) сукупно належить 5 і більше відсотків статутного капіталу товариства (голосуючих акцій) або частка у власності юридичної особи якого (яких) сукупно становить 5 і більше відсотків, може (можуть) подати в інтересах такої юридичної особи позов про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою.

Відповідно до частин другої, третьої статті 54 Господарського процесуального кодексу України у разі відкриття провадження за таким позовом зазначена юридична особа набуває статусу позивача, але не вправі здійснювати свої процесуальні права та обов`язки без згоди власника (власників), учасника (учасників), акціонера (акціонерів), який (які) подав (подали) позов. Посадова особа, до якої пред`явлений позов, не вправі представляти юридичну особу та призначати іншу особу для представництва юридичної особи в даній справі. До закінчення підготовчого засідання у справі інший співвласник (співвласники), учасник (учасники), акціонер (акціонери) цієї юридичної особи має (мають) право приєднатися до поданого позову шляхом подання до суду відповідної заяви, після чого він (вони) набуває (набувають) таких самих процесуальних прав та обов`язків, як і власник (учасник, акціонер), який подав позов.

Отже, за похідним позовом учасник, член, акціонер набуває статусу процесуального представника юридичної особи, якій завдано збитків, але не має власного права на позов (у матеріальному значенні) до порушника.

Як вже раніше зазначалося, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ акціонер (учасник) юридичної особи, навіть мажоритарний, не може розглядатись як належний заявник, якщо йдеться про порушення прав юридичної особи.

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (пункти 73-76).

Відповідно до практики ЄСПЛ підняття корпоративної завіси може відбуватися у випадках, коли учасник юридичної особи володіє значною часткою у статутному капіталі (зачиним пакетом акцій), що дозволяє йому одноосібно формувати волю юридичної особи, коли такий учасник є активним, впливає на справи компанії, бере участь в оперативному управлінні (на відміну від того учасника, який не бере участі в управлінні компанією і лише очікує на дивіденди). Тобто в усіх тих випадках, коли компанія та акціонер нерозривно пов`язані між собою (ідентифікуються як одне ціле) і було б їх штучним відокремлення (з урахуванням відмінностей в обставинах справи див. рішення ЄСПЛ у справі "Альберт і інші проти Угорщини" (Albert And Others v. Hungary від 07.07.2020, пункти 138-157, заява №5294/14), у справі "Лекіч проти Словенії" (Lekic v. Slovenia від 11.12.2018, заява №36480/07)).

В свою чергу, неможливість звернення юридичної особи до суду в особі свого виконавчого органу може бути підставою для такого звернення учасником від імені юридичної особи, а не від власного імені.

Проте в такому випадку позивачем є саме товариство, від імені якого звертається учасник з позовом.

У даній же справі ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" визначене у статусі самостійного позивача та обґрунтовувало позов саме порушенням своїх корпоративних прав, які передбачені ст. 26 Закону України "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю", зокрема, права на отримання частки прибутку (дивідендів), участі в його розподілі.

Так, відповідно до пункту 2 частини першої статті 116 Цивільного кодексу України учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом, зокрема, брати участь у розподілі прибутку товариства і одержувати його частину (дивіденди).

Вказане положення цивільного законодавства означає, що учасник товариства уповноважений брати участь у вищому органі товариства при вирішенні ним питання про розподіл прибутку, в тому числі при вирішенні питання про виплату за рахунок прибутку дивідендів учасникам.

Втім, зазначене повноваження не є суб`єктивним правом на одержання дивідендів, і таке повноваження належить учаснику в силу закону, тобто незалежно від вирішення спору у справі, що переглядається.

При цьому прийняття рішення про виплату або невиплату дивідендів є правом Товариства, а не обов`язком.

І лише у разі прийняття товариством (в особі вищого органу) рішення про виплату учасникам дивідендів у певному розмірі, яке є одностороннім правочином товариства, спрямованим на виникнення прав учасників товариства, в учасників виникає суб`єктивне право вимоги до товариства щодо сплати сум дивідендів у визначеному рішенням товариства розмірі.

Натомість позивачем не надано доказів прийняття ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» рішення про виплату учасникам, зокрема, ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" дивідендів у 2024 році.

Крім того, згідно з ст. 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, позивачем у господарській справі є особа, яка вважає, що у спірних правовідносинах її право або охоронюваний законом інтерес порушується, оспорюється чи не визнається.

Відповідачем є особа, яку позивач вважає такою що порушила, оспорює чи не визнає право або охоронюваний законом інтерес позивача.

Слід зауважити, що позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору, а тому позивач не може заявляти вимоги направлені на захист прав відповідача, якщо він не є особою (органом), що уповноважений представляти інтереси відповідача.

Колегія суддів зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини зокрема ґрунтуються на принципі майнової самостійності їх учасників. Вказане, безпосередньо, стосується й юридичних осіб, що мають самостійну правосуб`єктність та власне майно й не можуть ототожнюватися з правосуб`єктністю та майном учасників таких осіб.

Згідно ст. 96 ЦК України за своїми зобов`язаннями юридична особа відповідає самостійно усім належним їй майном. Учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом, а саме ст. 2 і ст. 3 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» №2275. За ст.3 Закону №2275 товариство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями всім належним йому майном. Іншими словами деліктозданість юридичної особи і її учасника (засновника), як елемент правосуб`єктності, не співпадає.

Отже, можна зробити висновок, що відповідальність юридичної особи та її засновників не тотожна одна одній. З цього слід дійти висновку про те, що дії юридичної особи (правочини) через її органи можуть спричинити негативні наслідки для майна такої юридичної особи і не можуть мати прямих негативних наслідків для її учасників чи тягнути будь-яку відповідальність для них.

В даному випадку саме Товариство, яке є відповідачем-1 у справі, має здатність особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді, а тому суд не вбачає наявність виняткових обставин, за яких би допускалось проникнення за «корпоративну завісу» та звернення учасників товариства (яким є позивач) з позовом в інтересах самого товариства, відхиляючи відповідні доводи апеляційної скарги.

Наведене відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункти 75-77, 82, 86).

При цьому необхідно зазначити, що інтереси юридичної особи можуть не збігатися з інтересами її учасників (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 (пункт 62)).

Укладення ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" спірного договору є наслідком господарської діяльності товариства та результатом розпорядження юридичною особою власним майном. При цьому підприємницькій діяльності притаманний ризик можливості неотримання прибутку та зазнання збитків, що впливає на саме Товариство, але а ж ніяк на його учасників.

В свою чергу, згідно з положеннями статей 2, 4, 5 ГПК України, статей 15, 16 ЦК України підставою для захисту цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання чи оспорення. Отже задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем відповідно до вимог процесуального законодавства обставин щодо наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту (правовий висновок Верховного Суду наведений в постанові від 09.10.2018 у справі № 910/2062/18).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі № 912/1856/16, від 24.12.2019 у справі №902/377/19).

Так, одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини 2 статті 16 ЦК України).

В силу положень частини 2 статті 4 ГПК України підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу) особи, тоді як відсутність обставин на підтвердження наявності порушення такого права, за захистом якого звернувся позивач, є підставою для відмови у задоволенні позову (пункт 51 постанови Верховного Суду від 09.04.2019 у справі № 908/1194/18).

Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 903/249/20).

Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці останні не доведуть, що цими діями порушуються їхні права (правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 11.02.2020 у справі №922/1159/19; постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17).

Тобто саме на позивача покладений обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються укладанням спірного договору, а тому потребують захисту.

Отже, за змістом вищенаведених правових норм визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав та інтересів позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо.

Відтак, правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".

Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (див. висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18; постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №910/23097/17).

Суд звертає увагу, що недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (висновок викладений у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20).

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі №363/1834/17).

Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав на момент вчинення правочину, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але в першу чергу чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Викладене узгоджується з позицією Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16.10.2024 у справі № 910/12787/17.

Колегія суддів зауважує, що вирішення будь-якої судової справи процес послідовний. Найбільш узагальнений перелік питань, які має вирішити суд, розглядаючи господарський або цивільний спір, напрацьований судовою практикою: «має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце» (такі висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №920/1771/14 та низці постанов Верховного Суду). Верховний Суд навіть виклав послідовність вирішення цих питань розгляду справи по суті: «Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (§ 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 у справі № 910/6642/18).

В той же час, як було встановлено судом, ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" не є стороною Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024. Також, позивач жодним чином не обґрунтовує інтерес (окрім доводів про можливе позбавлення в майбутньому його дивідендів або отримання їх у меншому розмірі, оцінку чому надано вище по тексту постанови) в оскарженні правочину, який вчинений ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО», що має самостійну правосуб`єктність, самостійно реалізує свою господарську діяльність, набуває прав та обов`язків за укладеним Договором та відповідно може самостійно захищати їх у випадку порушення оспорюваним правочином. Натомість будь-яких прав чи обов`язків у ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" за Договором про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 не виникає і її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо його укладенням не порушуються.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16.10.2019 у справі №525/505/16-ц).

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (див. висновок сформований у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.10.2020 у справі № 910/12787/17; постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Враховуючи відсутність порушення спірним договором прав та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові, суд першої інстанції не повинен був надавати оцінку законності та укладенності указаного правочину, оскільки вона надавалася б в іншій справі за позовом належного позивача із застосуванням належного способу захисту.

Так, в своїй апеляційній скарзі ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» зазначає, що без визначення в чому полягає порушення права позивача, в цілому не можливо дати відповідь на питання чи буде ефективний захист за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги, що виключає необхідність знаходити відповідь на питання чи є правові підстави для визнання оскарженого правочину недійсним. На думку скаржника, відсутність будь-яких порушених прав та охоронюваних законом інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, та виключає можливість визначити чи є належним та ефективним обраний Позивачем спосіб захисту. Проте, оскільки Договір відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 укладений між ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" () позивач ТОВ «ТЕРМІНАЛ БОРІВАЖ» має також довести свої порушені права та інтереси укладеним договором. Натомість позивач ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" не довів, а судом не встановлено, наявності порушених прав та інтересів позивача, в зв`язку з укладанням оскаржуваного Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 між ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" () та ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ" (). Однак, Господарський суд Дніпропетровської області, не врахував, що відсутність порушення спірним договором прав та інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, невиправдано вдався до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства, хоча процесуальний закон таких дій і не вимагав.

Апеляційний суд звертає увагу, що у постанові від 16.10.2020 у справі №910/12787/17 (предмет позову - визнання недійсними пунктів кредитних договорів), якою скасовано судові рішення судів попередніх інстанцій та передано справу на новий розгляд, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в пунктах 6.4, 6.5, 6.7 сформулювала такі загальні висновки щодо застосування норм статей 3, 15, 16, 203, 215 ЦК України в правовідносинах, що виникають у зв`язку з визнанням недійсним правочину, стороною якого не є позивач (заінтересована особа): "Об`єднана палата зазначає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце… Поза тим, установивши, що оспорювані пункти спірних кредитних договорів не порушують прав позивача, господарський суд першої інстанції все ж вдався до перевірки правочину на його відповідність вимогам законодавства і не врахував, що відсутність порушення прав та законних інтересів ТОВ "Тех-Трейд-Інвест" цими правочинами в оспорюваній частині є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19)…"

У постанові Верховного Суду від 29.08.2023 у справі 910/5958/20 зазначено таке: «відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства».

У постанові від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18 Касаційний господарський суд дійшов наступного висновку: « 71. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 72. Отже, до господарського суду вправі звернутися особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, при цьому має бути визначено які права позивача порушені відповідачем та якими законодавчими актами передбачено право позивача на звернення із заявленим позовом. 73. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Підстава позову - це факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. 74. Завданням суду при здійсненні правосуддя є забезпечення, зокрема, захисту прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави, відтак, встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті. 75. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 76. При цьому, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. 77. З урахуванням викладеного, Верховний Суд погоджується з висновком обох судових інстанцій, що позовні вимоги про визнання недійсним правочину (Договору управління) задоволенню не підлягають, оскільки Позивачем не було доведено порушення його прав, за захистом яких було пред`явлено позов у цій справі. 78. Проте, негативно відповівши на перше сформульоване Судом питання, тобто вказавши про те, що права Позивача не порушені внаслідок укладення оспорюваного Договору, суди все ж вдалися до перевірки правочину на його відповідність вимогам законодавства і не врахували, що відсутність порушення спірним договором прав та інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позов і. 79. Тобто, негативна відповідь на перше сформульоване питання, автоматично виключає необхідність знаходити відповідь на друге».

У постанові від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19 Верховний Суд вказав про те, що права Підприємства не порушені внаслідок укладення оспорюваного додаткового договору від 15.02.2019, проте суди все ж вдалися до перевірки правочину на його відповідність вимогам законодавства і не врахували, що відсутність порушення спірним договором прав та інтересів Підприємства є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18).

У постанові від 08.06.2021 у справі 910/11203/20 Верховний Суд зазначив: «З огляду на викладене оспорюваний додатковий договір від 12.06.2020 до Договору управління не порушує право власності позивача на передане за цим договором в управління майно, оскільки це право позивача першочергово обмежено застосуванням заходів кримінально-процесуального примусу в спосіб, встановлений законом, і на момент укладення оспорюваного правочину щодо такого майна було здійснено спеціальну конфіскацію. З огляду на викладене, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що оспорюваний позивачем правочин не порушував його права та законні інтереси Враховуючи відсутність порушення оспорюваними правочином прав та інтересів позивача, що є самостійною підставою для відмови у позові, Верховний Суд зазначає те, що у судів першої та апеляційної інстанцій не було необхідності надавати оцінку законності оспорюваного правочину. З наведеного вбачається, що господарський суд вдався до перевірки договору на його відповідність вимогам законодавства, хоча не повинен був цього робити цього робити».

Водночас, питання належності та ефективності обраного позивачем способу захисту порушеного права або законного інтересу підлягає вирішенню судами тільки після встановлення фактичних обставин справи, а також після з`ясування того, чи існує у позивача право або законний інтерес та чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем (близька за змістом правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 17.06.2020 у справі № 922/2529/19, від 19.06.2024 у справі № 740/3262/20, від 05.03.2025 у справі № 904/2319/22).

Таким чином, стала практика Верховного суду визначає, що у справах про визнання недійсними договорів (правочинів) відсутність порушення спірним договором прав та інтересів Позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові, що виключає необхідність перевірки самого правочину на предмет його відповідності вимогам Закону, як і подальшого дослідження належності та ефективності обраного позивачем способу захисту.

Системний аналіз положень ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", ч. 4 ст. 236 та ч. 7 ст. 301 ГПК України свідчить, що суд касаційної інстанції формує висновки щодо застосування не лише норм матеріального права, які є обов`язковими для судів першої та апеляційної інстанцій, а й вказує на особливість та правильність застосування норм процесуального права.

З огляду на що, Господарський суд Дніпропетровської області повинен був перевірити порушення Договором про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 прав та інтересів Позивача ТОВ "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ", і встановивши відсутність порушення прав та інтересів останнього відмовити у задоволенні позову саме на цій підставі, обмежившись виключно констатацією цього факту.

За таких обставин, доводи апелянта ТОВ "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" знайшли своє часткове підтвердження, а тому мотивувальна частина рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 повинна бути змінена в частині, в якій суд першої інстанції вдався до перевірки Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 на його відповідність вимогам законодавства, зробив висновки щодо його неукладенності, а також в частині оцінки належності та ефективності обраного позивачем способу захисту, шляхом їх виключення.

Підсумовуючи усе вищевикладене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 4 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За таких умов, доводи апеляційної скарги ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО», до якої приєдналося ТОВ "АГРО КОМПЛЕКТ", знайшли своє часткове підтвердження, апеляційним судом встановлено наявність правових та фактичних підстав для зміни мотивувальної частини рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 шляхом виключення розділів щодо перевірки Договору про відступлення права вимоги №20/05/2024 від 20.05.2024 на його відповідність вимогам законодавства, висновків щодо його неукладенності, а також про неналежність способу захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів Позивача ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ», через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Натомість апеляційну скаргу ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ» належить залишити без задоволення, оскільки її доводи не спростовують мотивів та висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні щодо відмови в задоволенні позову.

Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 129 ГПК України).

Відповідно до ч. 9 ст. 129 ГПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

А за приписами ч. 14 ст. 129 ГПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на результат апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, понесені ТОВ «ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО» та ТОВ «АГРО КОМПЛЕКТ» судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги та заяви про приєднання до апеляційної скарги, належить покласти на позивача, залишивши при цьому судові витрати ТОВ «ТЕРМІНАЛ «БОРІВАЖ» за самим скаржником.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275-277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО", до якої приєдналося Товариство з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ", задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24) змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 13.02.2025 у справі №904/3199/24 (904/5432/24) залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" (67550, Одеська обл., Одеський р-н, смт. Нові Білярі, вул. Морська, буд. 1А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ДВОРІЧАНСЬКЕ-АГРО" (62713, Харківська обл., Куп`янський р-н, с. Колодязне, вул. Центральна, буд. 4а, ) 4 542,00 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги, про що видати наказ.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" (67550, Одеська обл., Одеський р-н, смт. Нові Білярі, вул. Морська, буд. 1А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АГРО КОМПЛЕКТ" (49100, м. Дніпро, вул. Княгині Ольги, буд. 22, ) 4 542,00 грн сплаченого судового збору за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги, про що видати наказ.

Судові витрати Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕРМІНАЛ "БОРІВАЖ" залишити за скаржником.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 25.12.2025

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко