РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025Справа № 910/8621/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К. І., при секретарі судового засідання Батій О.В., розглянувши у порядку загального позовного провадження господарську справу

за позовною заявою Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер»

про стягнення 968 797,39 грн

за участю представників:

від позивача: Хитрик В.А.

від відповідача: Хоменко В.О.

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернувся Департамент забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - ДЗ Держспецзв`язку, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер» (далі - ТОВ «ДБК-Партнер», відповідач) про стягнення штрафних санкцій в сумі 968 797,39 грн за договором № 156 від 05.05.2023 на придбання житла на умовах пайової участі.

Позов обґрунтований неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним договором у частині своєчасного введення в експлуатацію будинку, передачі квартир позивачу та оформлення права власності, у зв`язку з чим позивач нарахував штрафні санкції. У позові Департамент просить стягнути з відповідача пеню в сумі 968 797,39 грн.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 21.07.2025 за вказаним позовом було відкрите провадження, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, сторонам надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач у строк, встановлений законом, надав відзив на позов, в якому проти заявлених вимог заперечив, вказав, що ТОВ «ДБК-Партнер» виконало свої договірні зобов`язання в повному обсязі, прострочення виконання сталося не з його вини, а з причини наявності обставин непереборної сили у його контрагента (ТОВ «ДБК-4, генпідрядника), на підтвердження чого відповідач надав сертифікат Торгово-промислової палати про форс-мажорні обставини. Також відповідач зазначив, що ДЗ Держспецзв`язку вже застосувало до ТОВ «ДБК-Партнер» договірну санкцію за несвоєчасне оформлення права власності на квартири у вигляді утримання договірного забезпечення в сумі 1 019 786,92 грн, відтак, вимога про стягнення пені є подвійною відповідальністю за одне й те саме правопорушення, що суперечить ст. 61 Конституції України. Окрім того відповідач вказав про пропуск позивачем строку на звернення до суду з вимогами щодо стягнення пені та заявив клопотання про зменшення її розміру до 1 000,00 грн.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що вищевказані обставини непереборної сили виникли у третьої особи ще до укладення договору між сторонами, тому відповідач міг передбачити труднощі з виконанням своїх зобов`язань, при цьому ТОВ «ДБК-Партнер» не надало доказів належного направлення ДЗ Держспецзв`язку повідомлення про настання таких форс-мажорних обставин. Також позивач вказав про те, що договір між сторонами прямо передбачає, що забезпечувальний платіж та пеня не є подвійною відповідальністю, адже забезпечувальний платіж має компенсаційний характер, а пеня - санкційний. Щодо пропуску спеціальної позовної давності та клопотання про зменшення штрафних санкцій, то позивач їх заперечив, вважав необґрунтованими та безпідставними.

Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 30.10.2025, суд закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, просив відмовити у задоволенні позовних вимог або зменшити розмір штрафних санкцій.

Суд, розглянувши заяви учасників справи по суті спору, заслухавши їх пояснення у судовому засіданні та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з урахуванням наступного.

Установлено, що 05.05.2023 між ДЗ Держспецзв`язку (пайовик) та ТОВ «ДБК-Партнер» (забудовник) був укладений договір на придбання житла на умовах пайової участі за адресою: житловий будинок № 1 (І пусковий комплекс, І черга будівництва) у об`єкті «Будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей в комплексі багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями в м. Києві, вул. Коноплянська, буд. 22» (далі - договір).

Предметом договору є придбання пайовиком у забудовника житла на умовах пайової участі, а саме - квартир кількістю 18 шт., загальною площею 1284,69 кв.м, у житловому (их) будинку (ах), розташованого (их) за вищевказаною адресою, відповідно до адресного переліку квартир (додаток № 2), які забудовник зобов`язується передати, а пайовик оплатити у порядку і строки, визначені договором (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.3 договору пайовик здійснює оплату відповідно до умов, визначених цим договором, за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету бюджетної програми КПКВК 6641060 «Будівництво (придбання) житла для військовослужбовців Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України», КЕКВ 3121 «Капітальне будівництво (придбання) житла», відповідно до Національного класифікатора України «Єдиний закупівельний словник» ДК 021:2015 код CPV 70120000-8 (Купівля і продаж нерухомості).

Відповідно до п. 3.1 договору ціна договору, тобто ціна квартир, які забудовник за договором зобов`язується передати пайовику, становить 50 989 346,10 грн та складається із розрахунку загальної площі квартир 1284,69 кв. м., що передаються, і ціни 39 690 грн за 1 квадратний метр площі. Вказана ціна за 1 кв. м. є твердою, за винятком зменшення ціни, в тому числі у випадку, визначеному у п. 3.3. договору.

За змістом п. 4.2 договору фінансування придбання житла на умовах пайової участі здійснюється за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, що відповідає бюджетним призначенням на 2023 рік, і лише в межах цих бюджетних призначень та при наявності на казначейському рахунку пайовика відповідних коштів, а саме - у сумі 50 989 346,10 грн.

Пунктом 5.1 договору визначено, що забудовник зобов`язується ввести житловий будинок, розташований за адресою: житловий будинок № 1 (І пусковий комплекс, І черга будівництва) у об`єкті «Будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей в комплексі багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями в м. Києві, вул. Коноплянська, буд. 22», в експлуатацію та передати пайовику квартири у стані, визначеному вимогами розділу 2 договору, до 15.12.2023 року.

Відповідно до п. 5.2 договору передача пайовику квартир за вказаною адресою здійснюється з оформленням акта приймання-передачі квартир за наявності документів, що підтверджують введення об`єкта в експлуатацію (нотаріально засвідченої копії сертифіката відповідності або декларації про готовність об`єкта до експлуатації).

Згідно з п. 5.3 договору оформлення права власності на квартири за ДЗ Держспецзв`язку здійснюється забудовником за власний рахунок до 15.12.2023 року. Продовження терміну виконання зобов`язань щодо передачі квартир можливе шляхом укладення відповідної додаткової угоди у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної у договорі (п. 5.6 договору).

Пунктом 6.4 договору передбачено, що забудовник зобов`язаний збудувати та передати пайовику квартири, визначені в п. 1.1 договору, у визначеному розділом 2 договору стані в строки, визначені у розділі 5 договору.

Згідно з п. 12.3 договору після перерахування пайовиком попередньої оплати забудовнику, відповідно до абз. 2 пункту 4.2 договору, забудовник в термін до 7 днів забезпечує виконання своїх зобов`язань за договором у розмірі 2 відсотки від ціни договору у сумі 1 019 786,92 грн у формі перерахування коштів на розрахунковий рахунок пайовика, а саме: UA 0054607 Банк: Державна казначейська служба України.

Відповідно до п. 12.5, 12.6 договору забезпечення виконання договору повертається після виконання забудовником договору стосовно якості робіт і строків згідно положень договору, у разі визнання судом результатів процедури закупівлі або договору недійсними, а також згідно з умовами, зазначеними в договорі, але не пізніше, ніж протягом 5 банківських днів з дня настання зазначених обставин. Забезпечення виконання договору не повертається у разі, якщо забудовник не виконав хоча б одну з умов договору стосовно якості опоряджувальних робіт у квартирах, строків їх передачі пайовику, оформлення права власності на квартири.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 30.12.2023, а в частині виконання зобов`язань та розрахунків - до повного виконання (п. 10.1 договору).

Судом встановлено, що укладений сторонами правочин є договором змішаної форми, оскільки він містить в собі елементи договору підряду (будівництво квартир та введення їх в експлуатацію) та договору купівлі-продажу (придбання квартир).

Частиною 1 ст. 837 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 854 ЦК України якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов`язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар (ч. 1 ст. 664 ЦК України).

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач, на виконання умов договору та графіку фінансування (додаток № 3 до договору), перерахував відповідачу попередню оплату в сумі 15 296 803,82 грн.

Відповідач, зі свого боку, відповідно до п. 12.3 договору сплатив забезпечувальний платіж на користь ДЗ Держспецзв`язок в сумі 1 019 786,92 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2 від 30.05.2023.

Також із умов договору вбачається, що відповідач повинен був ввести в експлуатацію будинок, передати квартири та оформити право власності на ці квартири за позивачем у строк не пізніше 15.12.2025.

Водночас матеріали справи свідчать, що відповідач умови договору виконав неналежним чином, а саме:

- 26.12.2023 здійснив введення будинку в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом № ІУ 95 про введення в експлуатацію житлового будинку № 1, будівлі для зберігання велосипедів з прибудованою ТП-10/0,4 кВ, згідно з проектом «Будівництво житла для військовослужбовців та членів їх сімей в комплексі багатоповерхових житлових будинків з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями в м. Києві, вулиця Коноплянська, б. 22 - 1 черга 1-й пусковий комплекс».

- 27.12.2023 відповідач передав позивачу згідно з актами приймання-передачі квартири № 90, 141, 157, 163, 165, 183, 191, 203, 215, 221, 233, 239, 252, 287, 329, 333, 336, 385, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Коноплянська, буд. 22-А;

- 04.01.2024 за позивачем зареєстровано право власності на квартири № 90, 141, 157, 163, 165, 183, 191, 203, 215, 221, 233, 239, 252, 287, 329, 333, 336, 385, які розташовані за адресою: м. Київ, вул. Коноплянська, буд. 22-А, що підтверджується наявними у матеріалах справи витягами з Державного реєстру речових прав.

Отже матеріалами справи підтверджено, що 26 грудня 2023 року забудовник здійснив введення будинку в експлуатацію, 27 грудня 2023 року - передав пайовику за актами приймання-передачі квартири, що є предметом договору, а 04 січня 2024 року - за пайовиком зареєстровано право власності на зазначені квартири.

Таким чином судом встановлено порушення ТОВ «ДБК-Партнер» своїх договірних зобов`язань щодо своєчасного введення в експлуатацію будинку, передачі квартир позивачу та оформлення права власності на квартири за позивачем, у зв`язку з чим позивач нарахував відповідачу пеню за прострочення зобов`язання.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зважаючи на наведені норми чинного законодавства та встановлені у справі фактичні обставини, суд вважає, що відповідач є таким, що прострочив виконання свого господарського зобов`язання.

Матеріали справи свідчать, що у зв`язку з простроченням виконання ТОВ «ДБК-Партнер» своїх зобов`язань позивач звернувся до відповідача із претензією № 6 від 11.01.2024 щодо сплати пені в сумі 968 797,39 грн.

Листом № 32 від 14.02.2024 відповідач надав відповідь на вказану претензію, в якій обставини порушення строків договору визнав, проте, у задоволенні пред`явлених вимог - відмовив з причин наявності обставин непереборної сили, які тривали з 15.12.2023 по 04.01.2024, на підтвердження чого надав сертифікат Київської торгово-промислової палати № 3000-24-0300 від 13.02.2024.

Заперечуючи проти позову в суді, відповідач також вказував на наявність правових підстав для звільнення його від відповідальності через настання форс-мажорних обставини, з приводу чого суд зазначає наступне.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені ст. 617 ЦК України, згідно з якою особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили; не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Також згідно з п. 8.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов цього договору у разі виникнення обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин). На час дії таких обставин жодна зі сторін не буде нести відповідальність за повне або часткове невиконання взятих на себе за договором обов`язків, якщо невиконання їх стало наслідком дії обставин непереборної сили. Обставинами непереборної сили визначаються техногенні аварії, стихійні лиха і природні явища, загальні страйки, війни і військові дії, повінь, терористичні акти тощо, які визнані компетентними органами офіційно; а також - обмеженість та неналежне бюджетне фінансування, рішення Уряду, введення законодавчих обмежень або прийняття законодавчих актів, що безпосередньо вплинули на належне виконання цього договору, якщо їх неможливо було усунути діями сторін.

Відповідно до п. 8.2 договору сторона, виконанню обов`язків якої перешкоджають форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), зобов`язана: не пізніше 5 робочих днів з моменту їх настання письмово повідомити про це іншу сторону; протягом 14 календарних днів з моменту їх настання надати іншій стороні належні підтвердні документи, видані компетентними (уповноваженими) органами. Повідомлення про настання форс-мажорних обставин має містити дані про час настання і характер обставин непереборної сили. Підтвердження обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин) засвідчується відповідним документом компетентного (уповноваженого) органу згідно з чинним законодавством України із зазначенням у ньому строку дії цих обставин та обґрунтованого строку усунення їх наслідків.

Згідно з п. 8.3 договору сторона, яка посилається на обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), як на причину неналежного виконання своїх зобов`язань за цим договором, звільняється від відповідальності за таке невиконання або неналежне виконання зобов`язань тільки у разі, якщо ті обставини, на які посилається сторона, виникли після укладення цього договору, їх виникнення викликано подіями, що не залежать від волі цієї сторони, цією стороною було вжито усіх необхідних заходів для того, щоб уникнути або усунути негативні наслідки таких обставин для належного виконання своїх обов`язків.

Пунктом 8.5 договору визначено, що неповідомлення або несвоєчасне повідомлення другої сторони стороною, для якої стало неможливим виконання зобов`язань за договором через настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які звільняють її від відповідальності, позбавляє її права посилатися на ці обставини та вимагати зміни (перенесення) строку виконання своїх зобов`язань.

Як вбачається із наданого відповідачем сертифіката ТПП, невиконання ТОВ «ДБК-Партнер» зобов`язань за договором було спричинене обставинами непереборної сили, що виникли у його контрагента - ТОВ «ДБК-4».

Разом з тим судом встановлено, що у строк та в порядку, визначені договором, відповідач не повідомив позивача про настання обставин непереборної сили та їх характер.

Так, ТОВ «ДБК-Партнер», не вбачаючи порушення своїх договірних зобов`язань, направив ДЗ Держспецзв`язку лист-претензію № 57 від 11.03.2024, в якому просив повернути сплачений ним забезпечувальний платіж у сумі 1 019 786,92 грн.

Листом від 25.03.2024 № 13/15-102/СЕД позивач вказав на порушення відповідачем строків інформування про настання обставин непереборної сил та просив надати Департаменту сертифікати ТПП, що засвідчують виникнення обставин непереборної сили у відповідача та його контрагента (ТОВ «ДБК-4»), а також обґрунтування причинно-наслідкового зв`язку між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконання договірних зобов`язань.

На виконання вимог, викладених у зазначеному листі, відповідач листом № 91 від 04.04.2024 надав копії сертифікатів ТПП та відповідні обґрунтування.

За результатами аналізу наданих сертифікатів та викладених відповідачем обставин позивач прийшов до висновку про відсутність правових підстав для повернення забезпечувального платежу відповідачу, про що повідомив останнього листом №13/15-416/СЕД від 25.04.2024.

При цьому обставини щодо порушення ТОВ «ДБК-Партнер» строків виконання зобов`язань за договором, факту настання форс-мажорних обставин та порядку повідомлення позивача про настання таких у спірних правовідносинах були досліджені Господарським судом міста Києва у рішенні від 20.01.2025 у справі № 910/9393/24 за позовом ТОВ «ДБК-Партнер» до ДЗ Держспецзв`язку про стягнення забезпечувального платежу в сумі 1 019 786,92 грн (у якому позивачу було відмовлено), залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025.

Зокрема постановою ПАГС від 20.01.2025 у справі № 910/9393/24, що набрала законної сили, було встановлено, що ТОВ «ДБК-Партнер» прострочило виконання зобов`язань за договором щодо введення будинку в експлуатацію, передачі квартир пайовику та оформлення права власності на них. Окрім цього судом був встановлений факт неналежного повідомлення Департаменту відповідачем про настання форс-мажорних обставин, зокрема, порушення визначеного договором відповідного строку. Суд також звернув увагу на те, що обставини непереборної сили, на які посилається відповідач, уже існували або могли бути передбачені на дату укладення договору, а отже, ТОВ «ДБК-Партнер» мало змогу оцінити потенційні ризики, пов`язані із затримкою виконання зобов`язань.

З огляду на вказане, згідно з п. 8.5 договору, ТОВ «ДБК-Партнер» позбавляється права посилатися на обставини непереборної сили як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Таким чином у справі № 910/9393/24 апеляційний суд зробив висновок про недоведеність відповідачем факту настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин у його контрагента), які є надзвичайними і невідворотними та могли спричинити об`єктивну неможливість виконання ним свого зобов`язання.

Згідно ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, виходячи з вищевикладеного, судове рішення у справі № 910/9394/24, яке набрало законної сили, має преюдиціальне значення, а встановлені у ньому обставини щодо відсутності форс-мажорних обставин у відповідача за договором № 156 від 05.05.2023 - повторного доведення не потребують.

З огляду на викладене, оскільки порушення відповідачем зобов`язань за договором є доведеним, суд вважає, що у спірних відносинах для ТОВ «ДБК-Партнер» настають правові наслідки, встановлені законом та цим договором, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 2 статті 231 ГК України (тут і далі - чинного на момент спірних правовідносин) у разі, якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, за порушення строків виконання зобов`язання, якщо інше не передбачено законом чи договором, стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

У п. 7.2 договору сторони також погодили, що забудовник за невиконання або несвоєчасне виконання взятих на себе хоча б одного із зобов`язань за договором, у тому числі щодо строків отримання декларації про готовність об`єкта до експлуатації (сертифікату), передачі квартир за актом приймання-передачі, реєстрації права власності за Департаментом забезпечення Держспецзв`язку, сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка вартості квартир, з яких допущено прострочення виконання зобов`язань за кожний день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково стягується штраф відповідно до статті 231 Господарського кодексу України у розмірі 7 відсотків від суми невиконаних зобов`язань.

За таких обставин, враховуючи підтверджений факт прострочення зобов`язання (своєчасного введення в експлуатацію будинку, передачі квартир позивачу та оформлення права власності) з боку відповідача, суд вважає, що вимоги про нарахування штрафної санкції заявлені позивачем правомірно.

У даному випадку за порушення умов договору позивач нарахував відповідачу пеню в розмірі 0,1% від вартості квартир, щодо яких допущено прострочення виконання зобов`язання (50 989 346,10 грн), за період з 16.12.2023 по 03.01.2024, що становить 968 797,39 грн.

Провівши власний розрахунок зазначених штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що нарахування пені в сумі 968 797,39 грн позивачем здійснено арифметично правильно, а отже, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо тверджень відповідача про наявність подвійного стягнення у вигляді одночасного нарахування пені та утримання (зарахування) забезпечувального платежу, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне те саме правопорушення.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком, гарантією або іншими способами, встановленими договором або законом.

Судом вже зазначалося, що згідно з п. 12.6 договору забезпечення виконання договору не повертається у разі, якщо забудовник не виконав хоча б одну з умов договору стосовно якості опоряджувальних робіт у квартирах, строків їх передачі пайовику, оформлення права власності на квартири. А пунктом 12.4 договору визначено, що внесення забезпечення виконання договору не припиняє виконання зобов`язань забудовника за договором.

Тобто зазначений вид забезпечення є додатковим зобов`язанням до основного зобов`язання.

Разом з цим статтею 549 ЦК України передбачений такий вид неустойки, як пеня, що застосовується не як похідне зобов`язання до основного зобов`язання, а як вид відповідальності за порушення зобов`язання, що має іншу правову природу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що одночасне стягнення пені та утримання забезпечувального платежу за договором не суперечить ст. 61 Конституції України, оскільки пеня за своєю правовою природою є видом неустойки (мірою відповідальності), тоді як забезпечувальний платіж є окремим способом забезпечення виконання зобов`язання (ст. 546 ЦК України), при цьому умови пунктів 12.4 - 12.6 договору прямо передбачають правомірність утримання такого забезпечення у разі порушення строків виконання договору, що узгоджується з принципом свободи договору, встановленим ст. 627 ЦК України, та з чим погодився відповідач, підписуючи вказаний договір.

Щодо клопотання ТОВ «ДБК-Партнер» про застосування строку спеціальної позовної давності до вимог про стягнення пені суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 257 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Водночас суд враховує, що у зв`язку з військовою агресією Російської федерації проти України, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України запроваджено воєнний стан з 5:30 24 лютого 2022 року. В подальшому до указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 вносились зміни та доповнення, якими строк дії воєнного стану продовжувався та станом на момент ухвалення даного рішення не є скасованим.

Відповідно до п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України (в редакції Закону № 3450-IX від 08.11.2023) у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

З огляду на викладене та враховуючи, що прострочення відповідачем виконання зобов`язання, а також нарахування штрафних санкцій відбулося в період дії воєнного стану, суд вважає, що позивач не пропустив строку звернення до суду з вимогою про стягнення пені.

У той же час суд розглянув клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій та вирішив частково його задовольнити, враховуючи наступне.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання за положенням частини першої статті 550 ЦК України.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення її розміру, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника. Зі змісту наведених норм вбачається, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки, суд має дати належну оцінку правовідносинам сторін з точки зору винятковості випадку. Крім цього зменшення розміру штрафних санкцій не є обов`язком суду, а його правом і виключно у виняткових випадках.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх постановах, що визначення конкретного розміру, на який зменшуються належні до сплати штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 916/3211/16, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 16.03.2021 у справі № 922/266/20).

Утім закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.

Суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення неустойки; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236-238 Господарського процесуального кодексу України).

У даному випадку суд зважає на відсутність факту завдання збитків позивачу через несвоєчасне оформлення ТОВ «ДБК-Партнер» права власності на квартири; виконання відповідачем зобов`язань у повному обсязі; отримання позивачем результату, на який він розраховував при укладенні договору (придбання у власність квартир для військовослужбовців після введення будинку в експлуатацію); прострочення відповідачем виконання зобов`язань за договором становить незначний період, відповідач не ухилявся від виконання своїх зобов`язань за договором та недобросовісної поведінки при виконанні своїх договірних зобов`язань не допускав.

Таким чином суд, з урахуванням інтересів обох сторін; причин невиконання відповідачем своїх зобов`язань; незначного прострочення; вжиття відповідачем всіх залежних від нього заходів для виконання зобов`язання; відсутність понесених позивачем збитків прийшов до висновку про наявність виняткових обставин для можливості застування частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України у спірних відносинах.

Разом з цим суд приймає до уваги, що неустойка не може становити для боржника непомірний тягар і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Зменшення неустойки (штрафу, пені) є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін; право на зменшення штрафу направлене на захист слабшої сторони договору, яка в силу зацікавленості в укладенні договору, монополістичного положення контракту на ринку, відсутності часу чи інших причин не має можливості оскаржити включення в договір завищених санкцій. Ці висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.07.2022 у справі № 925/577/21.

Суд також зважає на те, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення розміру штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно із статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (правові висновки Верховного Суду у постановах від 05.03.2019 у справі № 923/536/18, від 10.04.2019 у справі № 905/1005/18, від 06.09.2019 у справі № 914/2252/18, від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи наявність та розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення (правові висновки Верховного Суду у постановах від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 02.06.2021 у справі № 922/2455/20.

Цієї позиції притримується і Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, в якій він зазначив, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватися з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

На підставі наведеного та з урахуванням обставин у справі суд дійшов висновку, що обґрунтованим є зменшення розміру заявлених позивачем штрафних санкцій на 50%.

Отже, за висновком суду, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у сумі 484 398,70 грн (968 797,39 грн/50%). Таке зменшення суд вважає оптимальним балансом інтересів сторін у спорі та запобігатиме настанню негативних наслідків для них обох.

Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Однак судовий збір, у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, покладається на відповідача повністю без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення є наслідком не необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а виключно застосування судами свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами. Аналогічна правова позиція щодо розподілу судових витрат викладена у постановах Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 917/1068/17, від 05.04.2018 у справі № 917/1006/16, від 03.04.2018 у справі № 902/339/16.

Таким чином, у разі коли господарський суд зменшує розмір неустойки (пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер» про стягнення 968 797,39 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДБК-Партнер» (02081, м. Київ, вул. Олени Пчілки, буд. 2, ідентифікаційний код 37856980) на користь Департаменту забезпечення Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (03142, м. Київ, вул. Максима Залізняка, буд. 3, ідентифікаційний код 36038290) пеню в сумі 484 398 (чотириста вісімдесят чотири тисячі триста дев`яносто вісім) грн 70 коп. та судовий збір у сумі 14 531 (чотирнадцять тисяч п`ятсот тридцять одну) грн 96 коп.

У решті вимог - відмовити.

Скорочене рішення оголошене в судовому засіданні 18 грудня 2025 року.

Повне судове рішення складене 29 грудня 2025 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.