ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" грудня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/4042/25

Господарський суд Одеської області у складі: суддя Волков Р. В.,

при секретарі судового засідання Чолак Ю. В.,

розглянувши справу

за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; )

до відповідача - Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Незалежності, буд. 18; )

про стягнення 313 957,69 грн;

представники сторін:

від позивача - Нікогосян О. С.,

від відповідача - Чеповський О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - позивач, Товариство) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеса (далі відповідач, КЕВ м. Одеса) про стягнення 313 957,69 грн.

В обґрунтування позову посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за Договором № 36/36м від 05.07.2023 (зареєстрований за № 82-/БМЕСД-2-23/Ю від 18.07.2023) в частині відшкодування спожитих іншою стороною договору (в/ч) комунальних послуг. Позивач вказує, що на виконання умов договору надав в/ч у безоплатне користування нерухоме майно, в той час як відповідач згідно умов цього ж договору зобов`язався відшкодовувати позивачу всі спожиті в/ч комунальні послуги. Зазначає, що на виконання положень договору надіслав відповідачу всі необхідні для відшкодування комунальних послуг документи, проте останній не сплатив заборгованість, що і стало підставою для звернення до господарського суду з даним позовом.

Ухвалою від 07.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 916/4042/25, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 05.11.2025, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

20.10.2025 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 58-60), згідно якого відповідач заперечує проти задоволення позову. Свою позицію мотивує тим, що укладений між сторонами договір не встановлює для КЕВ м. Одеса прямого обов`язку здійснювати відшкодування вартості спожитих в/ч комунальних послуг, оскільки для цього є необхідним укладення відповідного трьохстороннього договору між безпосереднім споживачем, власником або користувачем майна та квартирно-експлуатаційним відділом, про що зазначено в Методичних рекомендацій з питань розміщення військових формувань Одеської області на фондах усіх форм власності, затверджених наказом начальника Одеської обласної військової адміністрації та Командувача ОСУВ «Одеса» від 14.03.2023 № 4. При цьому звертає увагу, що КЕВ м. Одеса не було фактичним споживачем комунальних послуг. Вказані обставини доводить наявними у матеріалах справи актами наданих комунальних послуг, підписаними у двосторонньому порядку між позивачем та в/ч. Зауважує, що позивач не наводить конкретну підставу, окрім Договору №36/36м, та норми права, які б визначали обов`язок відповідача відшкодовувати вартість спожитих третьою особою комунальних послуг. Отже, на переконання відповідача, позивачем не надано належних і допустимих доказів, що підтверджують існування у КЕВ м. Одеса обов`язку здійснити оплату комунальних послуг на користь Товариства в сумі 313 957,69 грн, оскільки між сторонами не було укладено трьохстороннього договору про відшкодування витрат за спожиті комунальні послуги та не підписано відповідного акту звірки взаємних розрахунків.

Протокольною ухвалою від 05.11.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 03.12.2025.

Судове засідання, призначене на 03.12.2025, було перервано у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.

Ухвалою від 05.12.2025 суд повідомив сторін про те, що судове засідання призначено на 22.12.2025.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позову.

22.12.2025 суд оголосив вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

05.07.2023 між Товариством (Сторона 1), в/ч (Сторона 2) та Одеським квартирно-експлуатаційним управлінням (на даний час КЕВ м. Одеса) (Сторона 3) було укладено Договір № 36/36м (реєстровий № 82-/БМЕСД-2-23/Ю від 18.07.2023) (далі Договір; а.с. 6-8), відповідно до п.1.1. якого на підставі спільного наказу голови (начальника) Одеської обласної державної (військової) адміністрації та командувача ОСУВ «Олександрія» від 14.12.2022 № 36 «Про встановлення військово-квартирної повинності» та окремого доручення Командування Сил логістики ЗСУ № 370/2/1685 від 30.03.2022, Сторона 1 надає Стороні 2 можливість на безоплатне користування нерухомим майном-комплексом будівель Сторони 1.

Згідно з п. 1.3. Договору Сторона 1 надає Стороні 2 можливість користуватися своїм майном для власних потреб.

Користування майном здійснюється на безоплатній основі (п. 3.1. Договору).

За умовами п. 3.2. Договору Сторона 2 зобов`язана відшкодовувати Стороні 1 всі витрати за комунальні послуги за договором відшкодування комунальних послуг, які були отримані Стороною 2 за час дії цього Договору.

Відповідно до п. 3.3. Договору всі відшкодування за отримані комунальні послуги Сторони 2 за цим договором сплачуються Стороною 3, але виключно за погодженням із нею.

За умовами п. 3.4. Договору підставою для відшкодування Стороною 3 за Сторону 2 комунальних послуг є виставлені рахунки постачальними організаціями, які надають комунальні послуги Стороні 1. З метою відшкодування комунальних послуг Сторона 1 зобов`язана виставити рахунки Стороні 3 та надати копії рахунків, що виставлені Стороні 1 і постачальними організаціями, які надають комунальні послуги.

Відповідно до п. 3.5. Договору Сторона 3 не відповідає за зобов`язання Сторони 2 крім зобов`язань за цим Договором.

У п. 4.6. Договору сторони домовилися, що Сторона 2 зобов`язується здійснювати витрати, пов`язані з використанням майна, у тому числі комунальні платежі.

Відповідно до п. 8.1. Договору Сторона 3 має право надсилати письмову вимогу Стороні 1 та Стороні 2 щодо надання необхідних документів, інформації з метою виконання умов цього договору. У разі не надання таких документів Сторона 3 звільняється від взятих зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 8.2. Договору Сторона 3 зобов`язалася відшкодувати Стороні 1 вартість комунальних послуг, що спожиті Стороною 2 у процесі виконання цього Договору.

Пунктом 10.1. Договору встановлено, що Договір набирає чинності з моменту його підписання та діє до моменту припинення чи скасування воєнного стану включно, встановленого Законом України від 24.02.2022р. №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», і відповідно до п.3 ст.631 Цивільного кодексу України сторони домовилися, що відносини між ними, визначені цим Договором, встановилися з 01.01.2023.

Пунктом 11.3. Договору передбачено, що умовим даного Договору не є договором найму або договором оренди.

Відповідно до п. 11.4. Договору сторони дійшли згоди про те, що цей Договір є змішаним у розумінні ст. 6, 626, 627, 628 Цивільного кодексу України в порядку та на умовах, визначених цим Договором.

24.01.2023 Сторона 1 (Товариство) та Сторона 2 (в/ч) склали Акт приймання-передачі, згідно якого Товариство передало, а в/ч прийняла у безоплатне користування визначені Договором нежитлові приміщення (а.с. 8 (зворот) - 9).

Відповідно до додаткової угоди № 26/36/36м (№ 2) від 19.02.2025 до Договору сторони дійшли згоди про внесення наступних змін до договору, а саме: у зв`язку з переформуванням Одеського КЕУ в Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса, змінити у всіх відмінках в тексті Договору та додатках до нього найменування Одеське квартирно-експлуатаційне управління на Квартирно-експлуатаційний відділ міста Одеса (а.с. 11 (зворот) - 12).

В матеріалах справи міститься акти наданих комунальних послуг, підписані Товариством та в/ч ( зворот а.с. 22, 23, 24, 35, 36):

- Акт № 6 від 09.04.2025 наданих комунальних послуг за період з 01.01.2025 по 31.03.2025 (водопостачання та водовідведення) на суму 60 350,16 грн;

- Акт № 7 від 09.04.2025 наданих комунальних послуг за період з 01.01.2025 по 31.03.2025 (спожита електрична енергія та послуги з розподілу електричної енергії) на суму 138 333,56 грн;

- Акт № 8 від 09.04.2025 наданих комунальних послуг за період з 01.01.2025 по 31.03.2025 (постачання теплової енергії) на суму 42 605,74 грн;

- Акт № 9 від 30.06.2025 наданих комунальних послуг за період з 01.04.2025 по 30.06.2025 (водопостачання та водовідведення) на суму 7 165,32 грн;

- Акт № 10 від 30.06.2025 наданих комунальних послуг за період з 01.04.2025 по 30.06.2025 (спожита електрична енергія та послуги з розподілу електричної енергії) на суму 65 502,90 грн.

Товариство виставило КЕВ м. Одеса наступні рахунки (а.с. 22, 23, 24, 35, 36):

- Рахунок № 6/01-03/379 на відшкодування комунальних послуг з водопостачання та водовідведення за січень-березень 2025 р. на суму 60 350,16 грн;

- Рахунок № 7/01-03/379 на відшкодування комунальних послуг з електропостачання та послуг з розподілу електричної енергії за січень-березень 2025 р. на суму 138 333,56 грн;

- Рахунок № 8/01-03/379 на відшкодування комунальних послуг з теплопостачання за січень-березень 2025 р. на суму 42 605,74 грн;

- Рахунок № 9/04-06/379 на відшкодування комунальних послуг з водопостачання та водовідведення за квітень-червень 2025 р. на суму 7 165,32 грн;

- Рахунок № 10/04-06/379 на відшкодування комунальних послуг з електропостачання та послуг з розподілу електричної енергії за квітень-червень 2025 р. на суму 65 502,90 грн.

Матеріали справи також містять акти та рахунки, представлені Товариству його постачальними організаціями (а.с. 25-34; 37-44).

Акти №№ 6, 7, 8 від 09.04.2025 та рахунки №№ 6/01-03/379, 7/01-03/379, 8/01-03/379 Товариство 30.04.2025 надіслало до КЕВ м. Одеса супровідним листом від 25.04.2025 № НБС-04/15н (а.с. 13), що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 710 (а.с. 14; дата вручення КЕВ м. Одеса: 06.05.2025).

Цим же супровідним листом Товариство надіслало КЕВ м. Одеса копії актів та рахунків, виставлених Товариству постачальними організаціями, а саме КП «Теплопостачання м. Одеси» та філії «Інфоксводоканал».

Супровідним листом від 17.07.2025 № НБС-04/99н (а.с. 15) Товариство надіслало КЕВ м. Одеса Акти №№ 9, 10 від 30.06.2025, рахунки №№ 9/04-06/379, 10/04-06/379, а також копії актів та рахунків філії «Інфоксводоканал». Надсилання підтверджується рекомендованим листом про вручення поштового відправлення № 443 (дата вручення КЕВ м. Одеса: 22.07.2025) та описом вкладення від 17.07.2025 (а.с. 16).

Супровідним листом від 17.09.2025 № НБС-04/153н (а.с. 17) Товариство повторно надіслало до КЕВ м. Одеса вищевказані документи, про що свідчать поштова накладна № 667 опис вкладення та фіскальний чек від 18.09.2025 (а.с. 18).

До моменту звернення до господарського суду з позовною заявою Товариство надсилало КЕВ м. Одеса претензії від 13.05.2025 № НЮ-16/11 та від 01.08.2025 № НЮ-16/14 про сплату заборгованості по відшкодуванню комунальних послуг за Договором (а.с. 19-21; 45-46).

Предметом позову є вимога про стягнення з відповідача 313 957,69 грн заборгованості по відшкодуванню спожитих в/ч комунальних послуг за Договором № 36/36м від 05.07.2023 (зареєстрований за № 82-/БМЕСД-2-23/Ю від 18.07.2023).

Здійснюючи аналіз обґрунтованості позовних вимог, господарський суд виходить з наступного.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочин.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 626 Цивільного кодексу України до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Частиною 5 ст. 626 Цивільного кодексу України також встановлено, що договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Свобода договору, в розумінні ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, означає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 628 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд встановив, що на підставі тристороннього Договору № 36/36м від 05.07.2023 (зареєстрований за № 82-/БМЕСД-2-23/Ю від 18.07.2023), укладеного між позивачем, відповідачем та в/ч, остання отримала у безоплатне користування визначене договором та належне позивачу нерухоме майно, а відповідач, у свою чергу, зобов`язався здійснювати відшкодування комунальних послуг, спожитих в/ч.

При цьому, за умовами п. 3.4. Договору підставою для відшкодування відповідачем комунальних послуг є виставлені рахунки постачальними організаціями, які надають комунальні послуги позивачу. Водночас, з метою відшкодування комунальних послуг позивач зобов`язався виставляти відповідачу рахунки та надавати копії рахунків, що виставлені позивачу постачальними організаціями, які надають комунальні послуги.

Таким чином, за умовами Договору на КЕВ м. Одеса дійсно покладено обов`язок з відшкодування позивачу вартості комунальних послуг, що спожиті в/ч у процесі виконання Договору.

Натомість, посилання відповідача на те, що КЕВ м. Одеса не було фактичним споживачем комунальних послуг є безпідставними, адже за умовами Договору відповідач і не мав бути споживачем відповідних комунальних послуг, а мав відшкодувати вартість комунальних послуг, спожитих в/ч.

У свою чергу, в/ч підтвердила факт споживання комунальних послуг на загальну суму 313 957,69 грн, підписавши з позивачем Акти №№ 6, 7, 8 від 09.04.2025 та №№ 9, 10 від 30.06.2025.

В ході розгляду справи суд встановив, що на виконання п. 3.4. Договору позивач надсилав відповідачу документи, які у розумінні цього пункту є підставою для відшкодування відповідачем комунальних послуг, спожитих в/ч.

Отже, у даному випадку позивач виконав свої обов`язки щодо направлення на адресу відповідача актів наданих комунальних послуг та рахунків на оплату, в тому числі від постачальників послуг. У свою чергу, КЕВ м. Одеса не скористався правом, визначеним п. 8.1. Договору, а саме не надсилав ні Товариству, ні в/ч вимог щодо надання необхідних документів чи інформації з метою виконання умов Договору.

Відтак, передбачені умовами п. 8.1. Договору підстави для звільнення КЕВ м. Одеса від виконання зобов`язань за цим Договором відсутні.

Водночас, відповідач жодним чином не спростував факт споживання в/ч комунальних послуг за спірний період.

Отже, суд дійшов висновку про отримання в/ч комунальних послуг та, відповідно, виникнення у КЕВ м. Одеса зобов`язання щодо оплати цих послуг згідно умов п. п. 3.3., 8.2. Договору.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За приписами ч.2 ст.530 Цивільного кодексу України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Умовами Договору не визначено строку (терміну), у який КЕВ м. Одеса має відшкодувати на користь Товариства вартість спожитих в/ч комунальних послуг.

Разом з тим, як встановлено судом, позивач надсилав відповідачу претензії від 13.05.2025 № НЮ-16/11 на суму 241 289,46 грн та від 01.08.2025 № НЮ-16/14 на суму 72 668,23 грн, в яких вимагав негайно, не пізніше семи днів після отримання відповідних претензій, сплатити наявну заборгованість.

Факту отримання претензій відповідач в ході розгляду справи не заперечував.

Таким чином, станом на момент звернення з позовом у даній справі, строк виконання зобов`язання з відшкодування вартості спожитих в/ч комунальних послуг для відповідача наступив.

За ч. 1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд також зазначає, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyondreasonabledoubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.01.2021 по справі № 915/646/18.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши докази у справі в їх сукупності, законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 313 957,69 грн заборгованості підлягають задоволенню як обґрунтовані, підтверджені належними доказами та наявними матеріалами справи.

Надаючи оцінку доводам сторін, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з п. 3 ч. 4 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04) зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№ 4241/03, § 54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене суд вважає, що при розгляді даної справи судом надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

За приписами ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із задоволенням позовних вимог, витрати зі сплати судового збору у розмірі 3 767,49 грн суд покладає на відповідача.

Керуючись ст. 73, 74, 76-80, 86, 123, 124, 129, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу міста Одеси (65058, Одеська обл., м. Одеса, вул. Незалежності, буд. 18; ) на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5; ) 313 957,69 грн заборгованості, 3 767,49 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом двадцяти днів з моменту складення повного тексту.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Вступну та резолютивну частини рішення оголошено 22 грудня 2025 р. Повне рішення складено та підписано 26 грудня 2025 р.

Суддя Р.В. Волков