ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" листопада 2025 р. Справа № 911//2966/15 (911/2549/23)

Господарський суд Київської області у складі судді Лопатіна А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича (правонаступник Приватне підприємство "Комін Фінанс")

до Громадянина України ОСОБА_1 , м. Ірпінь

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7" в особі

ліквідатора арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Публічного акціонерного товариства "Енергобанк"

ОСОБА_2

ОСОБА_3

про стягнення 200 000,00 грн.

за участю секретаря судового засідання Єрьоміч О.А.

за участю представників згідно з протоколом судового засідання.

Обставини справи:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2966/15 за заявою Публічного акціонерного товариства "Дочірній Банк СБЕРБАНКУ РОСІЇ" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7", провадження в якій порушено ухвалою суду від 29.07.2015 р.

Постановою господарського суду Київської області від 02.12.2015 р. визнано банкрутом ТОВ "Гудвіл 7" та відкрито його ліквідаційну процедуру строком на 12 місяців, призначено ліквідатором банкрута арбітражного керуючого Лелюх Людмилу Петрівну, зобов`язано ліквідатора ТОВ "Гудвіл 7" протягом встановленого Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" строку, за результатами роботи, подати до господарського суду звіт про проведену роботу, ліквідаційний баланс банкрута, який відповідає фактичному фінансовому та майновому стану останнього.

Наразі триває ліквідаційна процедура ТОВ "Гудвіл 7", повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Юдицький Олександр Вікторович.

Ухвалою господарського суду від 21.08.2023 р. прийнято позовну заяву до розгляд та відкрито провадження у справі, в межах провадження у справі № 911/2966/15 про банкрутство ТОВ "Гудвіл 7", розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, розгляд справи по суті призначено на 20.09.2023 р.

Ухвалою господарського суду від 20.09.2023 р. розгляд справи відкладено на 08.11.2023 р.

У судовому засіданні 08.11.2023 р. оголошено перерву до 06.12.2023 р.

01.12.2023 р. на офіційну електронну адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

06.12.2023 р. на офіційну електронну адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

06.12.2023 р. судове засідання не відбулось з технічних причин.

Ухвалою господарського суду від 06.12.2023 р. розгляд справи по суті призначено на 07.12.2023 р.

У судовому засіданні 07.12.2023 р. оголошено перерву до 31.01.2024 р.

29.01.2024 р. на офіційну електронну адресу суду від представника ПП "Комін Фінанс" надійшла заява про заміну учасника справі на правонаступника.

У судовому засіданні 31.01.2024 р. оголошено перерву до 15.05.2024 р.

Ухвалою господарського суду від 15.05.2024 р. розгляд справи по суті та розгляд заяви ПП "Комін Фінанс" про заміну сторони на правонаступника відкладено на 17.07.2024 р.

17.07.2024 р. на офіційну електронну адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду від 17.07.2024 р. заяву ПП "Комін Фінанс" про заміну сторони на правонаступника задоволено; замінено Товариство з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7", в особі арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича, на правонаступника Приватне підприємство "Комін Фінанс"; розгляд справи по суті відкладено на 09.10.2024 р.

30.07.2024 р. через систему "Електронний суд" від ліквідатора ТОВ "Гудвіл 7" надійшла заява про залучення ТОВ "Гудвіл 7" до участі у справі № 911/2966/15 (911/2549/23) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача.

09.10.2024 р. через систему "Електронний суд" від відповідача надійшла заява про закриття провадження та клопотання про витребування доказів.

У судовому засіданні 09.10.2024 р. оголошено перерву на 04.12.2024 р.

04.12.2024 р. на офіційну електронну адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду від 04.12.2024 р. розгляд справи по суті та розгляд клопотання ОСОБА_1 (відповідача) про закриття провадження у справі відкладено на 19.02.2025 р., залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ "Гудвіл 7" в особі ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Юдицького О.В.

17.02.2025 р. через систему "Електронний суд" від третьої особи надійшли письмові пояснення щодо заяви ОСОБА_4 про закриття провадження у справі.

19.02.2025 р. через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.

19.02.2025 р. через систему "Електронний суд" від представника ПП "Комін Фінанс" надійшли заперечення на клопотання.

Ухвалою господарського суду від 19.02.2025 р. відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про закриття провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Публічне акціонерне товариство "Енергобанк"; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , розгляд справи по суті відкладено на 18.06.2025 р.

08.05.2025 р. через систему "Електронний суд" від представника позивача надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме доказів направлення копії позовної заяви третім особам.

18.06.2025 р. через канцелярію суду представником ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подано письмові пояснення третіх осіб у справі.

Ухвалою господарського суду від 18.06.2025 р. розгляд справи по суті відкладено на 10.09.2025 р.

02.09.2025 р. через систему "Електронний суд" арбітражним керуючим Юдицьким О.В. було подано письмові пояснення.

09.09.2025 р. через канцелярію суду представником відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою господарського суду від 10.09.2025 р. розгляд справи по суті відкладено на 29.10.2025 р.

У судовому засіданні 29.10.2025 р. оголошено перерву до 26.11.2025 р.

06.11.2025 р. через систему "Електронний суд" арбітражним керуючим Юдицьким О.В. подано додаткові письмові пояснення.

21.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від представника третіх осіб надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових пояснень.

24.11.2025 р. через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення.

У судове засідання 26.11.2025 р. з`явилися уповноважені представники відповідача та третіх осіб (ТОВ "Гудвіл 7" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича, ПАТ "Енергобанк", ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ).

Представник позивача до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про місце, дату та час даного судового засідання був повідомлений належним чином.

Судом враховано, що у своїх рішеннях Європейський суд неодноразово наголошував, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 03.04.2008 р. у справі "Пономарьов проти України", згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

При цьому на осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду і не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

В силу вимог частини першої ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Таким чином, враховуючи, що неявка позивача в судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до частини третьої ст. 202 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представника позивача за наявними у ній матеріалами.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, та об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

встановив:

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/2966/15 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7". Постановою господарського суду Київської області від 02.12.2015 р. ТОВ "Гудвіл 7" визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. Ухвалою суду від 08.12.2021 р. визначено, що повноваження ліквідатора банкрута здійснює арбітражний керуючий Юдицький Олександр Вікторович.

Наразі, у межах справи про банкрутство, ліквідатор ТОВ "Гудвіл 7" звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 (відповідача) грошових коштів у розмірі 200 000,00 грн., що є частиною загальної заборгованості у сумі 5 626 136,00 грн.

Так, позивач зазначає, що ТОВ "Гудвіл 7" виступало майновим поручителем за зобов`язаннями ОСОБА_1 перед ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" за кредитним договором № 20841 від 27.08.2008 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника між ТОВ "Гудвіл 7" та ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" 27.08.2008 р. було укладено договір іпотеки, відповідно до якого товариство передало в іпотеку належне йому на праві приватної власності нерухоме майно дві земельні ділянки, розташовані на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області.

Зокрема, предметом іпотеки були:

- земельна ділянка загальною площею 1,6800 га, кадастровий номер :05:013:0019, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- земельна ділянка загальною площею 1,8609 га, кадастровий номер :02:007:0039, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Як вказує ліквідатор, у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2015 р. у справі № 370/3028/14-ц позовні вимоги банку було задоволено, а звернення стягнення на вищезазначені земельні ділянки здійснено шляхом визнання за ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" права власності на них у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

На підставі зазначеного судового рішення ПАТ "ЕНЕРГОБАНК" зареєструвало за собою право власності на обидві земельні ділянки та в подальшому здійснило їх відчуження третім особам.

Крім того, відповідно до звіту суб`єкта оціночної діяльності станом на 23.10.2014 р. вартість земельної ділянки площею 1,6800 га становила 2 669 352,00 грн., а земельної ділянки площею 1,8609 га 2 956 784,00 грн. Загальна вартість предмета іпотеки склала 5 626 136,00 грн.

Позивач вказує, що внаслідок реалізації предмета іпотеки ТОВ "Гудвіл 7" фактично виконало зобов`язання ОСОБА_1 перед кредитором у межах вартості належного йому майна. У зв`язку з цим, відповідно до статей 512, 514, 556 Цивільного кодексу України та статті 11 Закону України "Про іпотеку", до ТОВ "Гудвіл 7" перейшло право зворотної вимоги (регресу) до ОСОБА_1 у розмірі фактично виконаного зобов`язання.

Станом на момент звернення до суду ОСОБА_1 грошові зобов`язання перед ТОВ "Гудвіл 7" не виконав, у зв`язку з чим позивач вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, у тому числі в заявленому до стягнення розмірі 200 000,00 грн.

Відповідачем, в свою чергу, було подано відзив до суду, згідно якого відповідач не заперечував факту укладення 27.08.2008 р. з ПАТ "Енергобанк" договору про надання споживчого кредиту № 20841 та отримання кредитних коштів. Водночас відповідач вказує, що зобов`язання за зазначеним кредитним договором були повністю виконані, що підтверджується довідкою ТОВ "Фінансова компанія "Геліос" про відсутність заборгованості.

Відповідач також посилається на рішення Ірпінського районного суду Київської області від 19.04.2013 р. у справі № 367/1047/13-ц, яким з нього було стягнуто заборгованість за кредитним договором, а також на ухвалу суду від 09.06.2020 р. про заміну стягувача на правонаступника ТОВ "Фінансова компанія "Геліос".

Щодо доводів позивача про виконання ТОВ "Гудвіл 7" зобов`язань відповідача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідач зазначає, що йому не було відомо про укладення договору іпотеки між ПАТ "Енергобанк" та ТОВ "Гудвіл 7", а будь-яких правовідносин з цього приводу він не мав.

Відповідач звертає увагу суду, що заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2015 р. у справі № 370/3028/14-ц, яким було звернуто стягнення на земельні ділянки ТОВ "Гудвіл 7", постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 р. скасоване, у задоволенні позову ПАТ "Енергобанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

За таких обставин відповідач вважає, що позивачем не доведено факту виконання ним зобов`язань відповідача, а також наявності у відповідача будь-яких грошових зобов`язань перед ТОВ "Гудвіл 7", у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

Заперечуючи доводи відповідача, у відповіді на відзив позивач зазначає, що наведені відповідачем аргументи не підтверджують необґрунтованість викладених у позовній заяві обставин та ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права. Позивач вказує, що відсутність заборгованості відповідача перед правонаступником ПАТ "Енергобанк" підтверджує факт виконання кредитних зобов`язань, однак не спростовує того, що таке виконання відбулося, зокрема, за рахунок реалізації іпотечного майна ТОВ "Гудвіл 7" як майнового поручителя.

Позивач наголошує, що внаслідок задоволення вимог банку за рахунок майна позивача до ТОВ "Гудвіл 7" відповідно до положень цивільного законодавства перейшло право зворотної вимоги до відповідача у межах вартості фактично виконаного зобов`язання.

Також позивач заперечує доводи відповідача про його необізнаність щодо існування іпотечного забезпечення, посилаючись на умови кредитного договору та додаткової угоди, підписаних відповідачем, якими прямо передбачено забезпечення виконання зобов`язань іпотекою земельних ділянок, що належали ТОВ "Гудвіл 7".

Крім того, позивач зазначає, що скасування заочного рішення суду першої інстанції не спростовує встановлених судами обставин щодо наявності кредитних та іпотечних правовідносин, факту невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором та втрати позивачем іпотечного майна, оскільки договір іпотеки недійсним не визнавався.

За наведених обставин позивач вважає, що відповідачем не доведено відсутність у нього зобов`язань перед ТОВ "Гудвіл 7", а заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Представником третіх осіб ( ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ), в свою чергу, було подано пояснення у справі, в яких він заперечує проти задоволення позову, посилаючись на відсутність у позивача оригіналів доказів, якими той обґрунтовує свої вимоги, зокрема кредитного та іпотечного договорів. Крім того, представник третіх осіб вказує на безпідставність тверджень позивача щодо недобросовісного характеру набуття третіми особами права власності на спірні земельні ділянки, зазначаючи, що таке право було набуте у порядку, визначеному законодавством, а треті особи є добросовісними набувачами.

Ліквідатором ТОВ "Гудвіл 7" Юдицьким О.В. подано додаткові пояснення щодо позиції третіх осіб, у яких зазначено, що наведені ними доводи не спростовують вимог позову та ґрунтуються на неповному ознайомленні з матеріалами справи. Зокрема, представником третіх осіб помилково ототожнюється позивач із ТОВ "Гудвіл 7", тоді як у справі належним позивачем є ПП "КОМІН ФІНАНС" як правонаступник, що підтверджується ухвалою суду.

Ліквідатор зазначає, що пояснення третіх осіб мають формальний характер, не містять заперечень щодо встановлених судовими рішеннями, які набрали законної сили, обставин позбавлення ТОВ "Гудвіл 7" права власності на земельні ділянки предмет іпотеки за зобов`язаннями відповідача. Такі обставини не підлягають повторному доказуванню.

Також ліквідатор вказує, що посилання на відсутність оригіналів кредитних та забезпечувальних договорів є безпідставними, оскільки відповідні правовідносини та обсяг зобов`язань уже були предметом судового розгляду, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.

Таким чином, ліквідатор вважає, що пояснення третіх осіб не містять правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог та не спростовують права позивача на стягнення з відповідача частини заборгованості.

У подальшому учасниками провадження ще неодноразово подавалися додаткові письмові пояснення щодо предмета позову. Водночас наведені у них доводи за своїм змістом зводяться до повторення аргументів, які вже були викладені сторонами раніше та відображені судом у тексті цієї ухвали. З огляду на це суд вважає недоцільним повторно їх наводити.

Статтею 86 ГПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що наведені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Згідно ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Аналогічні положення містить і ст. 4 ГПК України, згідної якої право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 рудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21), від 9 лютого 2022 року у справі № 910/6939/20 (пункт 11.87), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 3 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).

Згідно з ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

З огляду на межі судового розгляду, визначені статтею 14 ГПК України, та з урахуванням заявлених сторонами вимог і наведених ними доводів, для вирішення спору по суті суд вважає за необхідне звернутися до норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Відповідно до частини п`ятої ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Водночас цивільне законодавство передбачає можливість забезпечення виконання зобов`язань з метою гарантування їх належного та своєчасного виконання, а також захисту прав та законних інтересів кредитора у разі порушення боржником своїх обов`язків.

Так, згідно з положеннями ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно з 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання.

Положеннями статті 572 ЦК України визначено поняття застави, відповідно до якого застава є способом забезпечення виконання зобов`язання, в силу якого кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 575 ЦК України визначено окремі види застави, до яких, зокрема, належить іпотека - іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Окремі питання встановлення та реалізації іпотеки регулюються спеціальним законом, що деталізує порядок її оформлення та задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України "Про іпотеку").

Як передбачено ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 7, частини першої ст. 12 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини першої ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої ст. 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання не менш, ніж у тридцятиденний строк та попередження про стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати зокрема передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Так, згідно ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

Як встановлено судом, 27.08.2008 р. між Акціонерним Банком "Енергобанк" (третя особа), правонаступником якого є ПАТ "Енергобанк", та ОСОБА_1 (відповідачем) укладено договір про надання споживчого кредиту № 20841 зі змінами та доповненнями, внесеними згідно додаткових угод від 04.11.2008 р., від 05.02.2009 р., від 28.12.2009 р., від 18.06.2010 р., від 30.11.2011 р., за умовами якого банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 11 379 549,22 грн. на строк з 27.08.2008 р. по 26.08.2013 р. з виплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25 % річних.

Також з метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором 27.08.2008 р. між АТ "Енергобанк" та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_6 (іпотекодавець-1) передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 4,4689 га, розташовану на території Копилівської сільської ради у с. Северинівка Макарівського району Київської області, кадастровий номер :05:012:0045, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, яка належить ОСОБА_6 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 513489, виданого Макарівським райвідділом земельних ресурсів 09.10.2006 р.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 27.08.2008 р. між АТ "Енергобанк" (іпотекодержатель) та ТОВ "Гудвіл 7" (іпотекодавець-2) укладено ще один договір іпотеки.

Згідно з положеннями п. 1.1. вказаного договору цей договір забезпечував вимогу іпотекодержателя, що випливає з договору про надання споживчого кредиту № 20841 від 27.08.2018 р., з усіма змінами та доповненнями до нього, далі кредитний договір, укладеного між іпотекодержателем та боржником, за умовами якого іпотекодержатель надає боржникові споживчий кредит в сумі 8 000 000,00 грн. на строк з 27.08.2008 р. по 26.08.2013 р. на поточні потреби, а боржник зобов`язаний повернути іпотекодержателю кредит в строк, передбачений кредитним договором, сплачувати щомісяця відсотки за користування кредитом відповідно до умов договору, а також можливу неустойку та інші витрати у розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором. Цей договір забезпечує вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору в повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, що передбачено умовами кредитного договору.

Іпотекодавець дає згоду на можливу зміну умов основного зобов`язання, в тому числі розміру кредиту, відсотків за користування кредитними коштами, пені, штрафу, строку дії основного зобов`язання, встановлення інших майнових санкцій за невиконання умов основного зобов`язання.

У відповідності до цього договору іпотекодержатель має право у випадку невиконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором отримати задоволення за рахунок майна на нижчевказаних умовах.

1.2. Для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором, в тому числі по сплаті всіх сум по зазначеному договору, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання, сплати пені, іпотекодавець передає іпотекодержателю на умовах, передбачених цим договором в іпотеку нерухоме майно, а саме наступні земельні ділянки:

- земельна ділянка загальною площею 1,6800 га, кадастровий номер :05:013:0019, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- земельна ділянка загальною площею 1,8609 га, кадастровий номер :02:007:0039, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Так, відповідно до умов вказаного договору ТОВ "Гудвіл 7" (іпотекодавець-2) передало в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, загальною площею 1,6800 га, кадастровий номер :05:013:0019, та земельну ділянку, загальною площею 1,8609 га, кадастровий номер :02:007:0039, розташовані на території Копилівської сільської ради у с. Северинівка Макарівського району Київської області, цільове призначення яких - для будівництва та обслуговування житлового будинку, належних на праві власності ТОВ "Гудвіл 7".

Водночас, як встановлено судом із наданих сторонами доказів, в порушення взятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 здійснив лише часткове повернення отриманих в кредит коштів та сплату відсотків за користування кредитом, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 20.11.2014 р. складала 11 379 549,22 грн. - заборгованості за кредитом та 1 375 615,35 грн. - заборгованості за відсотками, що разом становило 12 755 164,57 грн.

У зв`язку з вищевикладеним, посилаючись на неналежне виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, ПАТ "Енергобанк" звернулось до суду з позовною вимогою щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ПАТ "Енергобанк" на земельну ділянку, загальною площею 4,4689 га, кадастровий номер :05:012:0045, розташовану у с. Северинівка Макарівського району Київської області, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, земельну ділянку, загальною площею 1,6800 га, кадастровий номер :05:013:0019, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, та земельну ділянку, загальною площею 1,8609 га, кадастровий номер :02:007:0039, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовані за тією ж адресою (в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2008 р. № 20841).

Заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2015 р. у справі № 370/3028/14-ц позов ПАТ "Енергобанк" задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.08.2008 р. № 20841, укладеного між АБ "Енергобанк", правонаступником якого є ПАТ "Енергобанк", та ОСОБА_1 у розмірі 12 726 771 грн., звернуто стягнення на предмети іпотеки за іпотечним договором від 27.08.2008 р., зареєстрованим у реєстрі за № 7231, та іпотечним договором від 27.08.2008 р., зареєстрованим у реєстрі за № 7229, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Звєрьковою Н.В., шляхом визнання права власності за ПАТ "Енергобанк" на нерухоме майно: земельну ділянку, загальною площею 4,4689 га, яка належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 513489 від 09.10.2006 р., розташовану у с. Северинівка на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :05:012:0045, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд; земельну ділянку, загальною площею 1,6800 га, яка належать ТОВ "Гудвіл 7" на праві приватної власності на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 419374 від 17.04.2008 р., розташовану у с. Северинівка на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :05:013:0019, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку; земельну ділянку, загальною площею 1,8609 га, яка належать ТОВ "Гудвіл 7" на праві приватної власності на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 513491 від 11.10.2006 р., розташовану у с. Северинівка на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області, кадастровий номер :02:007:0039, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Крім того, у рішенні вказано, що, відповідно до оцінки, яка проведена суб`єктом оціночної діяльності - ФОП Завалідров С.К. станом на 23.10.2014 р.: вартість земельної ділянки площею 1,6800 га., кадастровий номер :05:013:0019, що належить ТОВ "Гудвіл 7" становить 2 669 352,00 грн.; вартість земельної ділянки площею 1,8609 га., кадастровий номер :02:007:0039, що належить ТОВ "Гудвіл 7" становить 2 956 784,00 грн.; вартість земельної ділянки площею 4,4689 га., кадастровий номер :05:012:0045, що належить ОСОБА_6 становить 7 100 635,00 грн. Разом оцінка земельних ділянок становить: 12 726 771,00 грн.

На підставі вищевказаного рішення Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2015 р. у справі № 370/3028/14-ц у 2016 році ПАТ "Енергобанк" зареєстрував за собою право власності на вищевказані земельні ділянки.

Після чого, у 2018 році ПАТ "Енергобанк" реалізував земельні ділянки площею 1,6800 га, кадастровий номер :05:013:0019, та площею 1,8609 га, кадастровий номер :02:007:0039, шляхом продажу їх на аукціоні (згідно протоколу електронних торгів № UA-EА-2018-03-05-000148-а від 15.03.2018 р. та протоколу електронних торгів № UA-EА-2018-02-22-000102-а від 05.03.2018 р.), з укладенням в подальшому договорів купівлі-продажу (договір купівлі-продажу від 23.04.2018 р. з покупцем ОСОБА_2 та договір купівлі-продажу від 23.04.2018 р. з покупцем ОСОБА_3 ).

В подальшому рішення Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2015 р. у справі № 370/3028/14-ц оскаржувалось ліквідатором ТОВ "Гудвіл 7" в суді апеляційної інстанції. Так, постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 р. апеляційну скаргу ліквідатора ТОВ "Гудвіл 7" арбітражного керуючого Юдицького О.В. задоволено частково. Заочне рішення Макарівського районного суду Київської області від 04.03.2015 р. скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ "Енергобанк" відмовлено.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 р. касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "Енергобанк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства "Енергобанк" Паламарчука Віталія Віталійовича залишено без задоволення; постанову Київського апеляційного суду від 15.05.2019 р. залишено без змін.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, станом на теперішній час право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :05:013:0019, площею 1,6800 га, та :02:007:0039, площею 1,8609 га, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване відповідно за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Водночас ліквідатор звернувся до суду з позовом про відшкодування коштів, посилаючись на виконання Товариством з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7" зобов`язання в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним з Акціонерним товариством "Енергобанк". При цьому позивач зазначає, що ТОВ "Гудвіл 7", як майновий поручитель, виконало зобов`язання боржника перед ПАТ "Енергобанк" на суму 5 626 136,00 грн., що складає вартість земельних ділянок.

Суд звертає увагу, що 07.11.2023 р. в електронній торговій системі публічних продажів України Прозорро.Продажі було оприлюднено оголошення про проведення другого повторного електронного аукціону з продажу права вимоги ТОВ "Гудвіл 7" до ОСОБА_1 на суму 5 626 136,00 грн., проведення якого було призначено на 23.11.2023 р.

За результатами проведення зазначеного аукціону, що підтверджується протоколом від 23.11.2023 р. № BRD001-UA-911, переможцем торгів визначено Приватне підприємство "Комін Фінанс".

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до положень ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно з ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Так, виконання умов електронного аукціону підтверджується актом від 08.12.2023 р. про придбання майна на аукціоні, відповідно до якого Приватне підприємство "Комін Фінанс" повністю сплатило Товариству з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7" в особі арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича визначену умовами аукціону ціну у розмірі 50 635,20 грн.

Таким чином, унаслідок реалізації права вимоги на електронному аукціоні та належного виконання його умов переможцем відбулося відступлення права вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл 7" до ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Комін Фінанс". Зазначені обставини були враховані судом та відображені в ухвалі про процесуальну заміну сторони, у зв`язку з чим у межах даного провадження процесуальні права та обов`язки позивача наразі здійснює Приватне підприємство "Комін Фінанс".

Одночасно суд, врахувавши представлені відповідачем матеріали, встановив, що Публічне акціонерне товариство "Енергобанк" спочатку реалізувало своє право на судовий захист, подавши окремий позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, яка виникла внаслідок неналежного виконання умов договору про надання споживчого кредиту № 20841 від 27.08.2008 р. з урахуванням змін та доповнень, внесених додатковими угодами від 04.11.2008 р., 05.02.2009 р., 28.12.2009 р., 18.06.2010 р. та 30.11.2011 р., а вже після цього звернулося до суду з вимогою про стягнення на предмет іпотеки.

Так, заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 19.04.2013 р. у справі № 367/1047/13-ц позов Публічного акціонерного товариства "Енергобанк" було задоволено, а з ОСОБА_1 та ОСОБА_7 солідарно стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором та пеню у загальному розмірі 12 476 174,93 грн., а також судові витрати у сумі 3 441,00 грн. Зазначене судове рішення в подальшому було переглянуте в апеляційному порядку та постановою Київського апеляційного суду від 21.12.2020 р. залишене без змін, а відтак набрало законної сили та підлягало виконанню.

У подальшому, ухвалою Ірпінського районного суду Київської області від 09.06.2020 р. у справі № 367/1047/13-ц у зв`язку з правонаступництвом було здійснено заміну позивача ПАТ "Енергобанк" на його правонаступника ТОВ "Фінансова компанія "Геліос", а також заміну стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30.04.2013 р., про стягнення заборгованості та судового збору з ОСОБА_1 .

У свою чергу правонаступником первісного кредитора Публічного акціонерного товариства "Енергобанк", Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Геліос", було видано ОСОБА_1 довідку вих. № 200421/2 від 28.04.2021 р., відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту № 20841 від 27.08.2008 р. відсутня, копія якої міститься в матеріалах справи. Зазначене свідчить про припинення відповідного грошового зобов`язання внаслідок його належного виконання, що, у свою чергу, зумовлює необхідність оцінки правових наслідків такого припинення для іпотечних правовідносин.

Так, правове значення припинення основного зобов`язання для іпотечних правовідносин визначається спеціальним законодавством. Зокрема Закон України "Про іпотеку" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані з іпотекою, а положення статті 17 цього Закону містять вичерпний перелік підстав припинення іпотеки, що кореспондується з положеннями статті 593 Цивільного кодексу України.

Як вже згадувалось в тексті даної ухвали, відповідно до положень ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється належним виконанням.

При цьому частина перша статті 593 ЦК України передбачає, що право застави припиняється у разі припинення зобов`язання, забезпеченого заставою.

До підстав припинення іпотеки, в свою чергу, яка є різновидом застави, належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; примусове відчуження земельної ділянки, іншого нерухомого майна відповідно до статті 14-1 Закону України "Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану, а також інші підстави, прямо передбачені Законом України "Про іпотеку" (стаття 17 Закону України "Про іпотеку").

Таким чином, іпотека має акцесорний характер та припиняється, зокрема, у разі припинення основного зобов`язання, у тому числі внаслідок його належного виконання. При цьому чинне законодавство не покладає на іпотекодавця обов`язку вчиняти будь-які додаткові дії для припинення іпотеки, оскільки за відсутності дійсної та непогашеної заборгованості іпотека припиняється в силу самого факту виконання основного зобов`язання.

Оцінюючи наведені обставини у сукупності, суд встановлює, що грошове зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 20841 від 27.08.2008 р. припинене. Повне погашення заборгованості підтверджується довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Геліос" від 28.04.2021 р., яке є правонаступником первісного кредитора за вказаним договором, згідно з якою заборгованість відсутня.

Таким чином, встановлене припинення зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з його повним виконанням є самостійною та достатньою підставою для припинення права іпотеки, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.01.2018 р. у справі № 910/27064/15.

Водночас у межах даної справи не вирішується питання про окреме припинення іпотеки як самостійного правового інституту. Предметом судового дослідження є встановлення наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гудвіл-7" (наразі на користь його правонаступника, Приватного підприємства "Комін Фінанс") у зв`язку з передачею належного йому майна в іпотеку, право власності на яке в подальшому було зареєстровано за кредитодавцем, а згодом за третіми особами.

У цьому контексті суд, зважаючи на повне та належне виконання боржником зобов`язань за кредитним договором і з урахуванням акцесорного характеру іпотеки, дійшов висновку, що підстави для покладення на ОСОБА_1 будь-якої додаткової відповідальності, пов`язаної з діями іпотекодавця або з подальшим розпорядженням предметом іпотеки, відсутні. Зокрема, те, що кредитор звернув стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував право власності на нього за собою після того, як за рішенням суду була присуджена заборгованість боржника, не може створювати додаткову відповідальність для останнього. Подібні дії кредитора не змінюють сутності основного зобов`язання, яке вже виконано, і не породжують нових правових наслідків для боржника. Накладення додаткової відповідальності за такі дії фактично призвело б до подвійного стягнення за одним і тим самим зобов`язанням, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема принципам справедливості, добросовісності та розумності, а також загальним принципам правової визначеності та захисту прав боржника.

Відповідно до положень статті 1191 Цивільного кодексу України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Разом із тим, право регресної вимоги не поширюється автоматично у випадку переходу кредиторських прав до іншої особи. Воно виникає як нове право кредитора за новим регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок виконання боржником основного зобов`язання третьою особою, і узгоджується з правовими висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2024 р. у справі № 910/10606/23.

Водночас регресна вимога не може розглядатися як спосіб відновлення майнових втрат особи у випадку, коли такі втрати не пов`язані з виконанням чинного та неприпиненого зобов`язання боржника. Факт вибуття майна іпотекодавця сам по собі не породжує автоматичного права вимоги до боржника за відсутності заборгованості.

Крім того, цивільно-правові договори та правочини не можуть використовуватися для штучного створення підстав відповідальності або обходу наслідків належного виконання зобов`язання, оскільки такі дії суперечать природі цивільних правовідносин і можуть кваліфікуватися як зловживання правом. У зв`язку з цим суд наділений повноваженнями перевіряти обраний сторонами договору спосіб врегулювання своїх відносин на предмет його відповідності вимогам Конституції України, загальним засадам цивільного законодавства та принципам верховенства права.

Наведені висновки відповідають загальним правовим підходам, закріпленим у національному законодавстві та міжнародних правових актах, відповідно до яких після припинення основного зобов`язання відсутні правові підстави для повторного стягнення або формування нових вимог, пов`язаних з уже виконаним боргом. Такий підхід ґрунтується на загальновизнаному принципі права "non bis in idem", який передбачає недопустимість подвійної юридичної відповідальності за одне й те саме порушення (правова позиція викладена, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 р. у справі № 910/12876/19).

Зокрема, статтею 61 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналогічні положення містяться у статті 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також у частині третій статті 2 Кримінального кодексу України.

Також суд враховує принцип процесуальної доброї совісті, відповідно до якого учасники процесу повинні діяти послідовно та добросовісно під час реалізації своїх прав і обов`язків у судовому провадженні (подібні висновки наведені у постановах Верховного Суду від 30.05.2024 р. у справі № 229/7156/19, від 22.01.2025 р. у справі № 757/22295/17-ц, постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04.11.2024 р. у справі № 532/1550/23).

За таких обставин суд доходить висновку, що задоволення позовних вимог у цій справі призвело б до необґрунтованого повторного стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів за зобов`язанням, яке вже припинене, що є неприпустимим з огляду на вимоги чинного законодавства, принципи цивільного права та засади правової визначеності.

Відповідно до статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частиною другою статті 42 ГПК України передбачено, що учасники справи зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Приписами статей 73, 74 ГПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статей 76-79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини четвертої статті 11 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення від 01.07.2003 р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", заява № 37801/97, п. 36).

У п. 50 рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.2010 р. "Справа "Трофимчук проти України" (заява № 4241/03) зазначено, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і суд не підмінятиме власною точкою зору щодо фактів оцінку, яку їм було надано в межах національного провадження. Крім того, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення від 27.10.1993 р. у справі "Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів", п. 31, Series A, № 274).

Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 р. у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 р. у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 р. у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 р. р. у справі № 917/2101/17, від 25.06.2020 р. у справі № 924/233/18, від 30.06.2022 р. у справі № 927/774/20 та 22.02.2022 р. у справі № 904/6293/20).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 р. у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016 р. у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Також суд враховує, що Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 р. та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 р. зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини справи та наведені правові підходи, інші доводи сторін не мають самостійного правового значення для вирішення спору по суті, оскільки не впливають на правильність його вирішення.

Відтак, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач як на підставу заявлених вимог, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому позов є недоведеним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, відшкодування витрат по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Щодо посилань представника відповідача у відзиві на позовну заяву на понесені ним витрати на правничу (правову) допомогу адвоката у розмірі 21 000,00 грн. (орієнтовно), а також щодо пояснень представника третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у прохальній частині яких зазначено, що вони понесли витрати на професійну правничу (правову) допомогу, яку надає адвокат Савинський Сергій Миколайович, у сумі 20 000,00 грн. кожен (орієнтовно), та що за результатами розгляду справи № 911/2966/15 (911/2549/23) ці витрати можуть бути стягнуті з ТОВ "Гудвіл 7" на їх користь.

Частиною першою статті 74 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої, пункту першого частини третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-другою статті 126 ГПК України регламентовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга).

Згідно з частиною третьою статті 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, дослідивши матеріали справи, суд установив, що представники відповідача та третіх осіб лише зазначали про намір стягнути витрати на правничу допомогу. Водночас відповідна вимога не була належним чином сформульована та заявлена у встановленому процесуальному порядку.

Крім того, на підтвердження можливості стягнення таких витрат ними не надано доказів фактичного надання правничої допомоги відповідно до вимог законодавства, зокрема не подано відомостей щодо її точної вартості та обсягу, документів, що підтверджують здійснення відповідних витрат, а також детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами станом на дату розгляду справи.

За таких обставин суд позбавлений можливості надати оцінку заявленим витратам та розглядати їх як підставу для стягнення.

Керуючись ст.ст. 129, 237-238, 240 ГПК України, суд

вирішив:

1. В задоволенні позову відмовити.

Згідно ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата підписання повного тексту рішення 30.12.2025 р.

Суддя А.В. Лопатін