ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" грудня 2025 р. Справа№ 910/6986/21

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ходаківської І.П.

суддів: Владимиренко С.В.

Демидової А.М.

за участю секретаря судового засідання: Зозулі Н.М.

за участю представників:

від позивача: Литвинов В. В.

від відповідача: Верещагіна А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

на рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2024 (повний текст рішення складено та підписано 01.10.2024) та на додаткове рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2024 (повний текст рішення складено та підписано 10.10.2024)

та апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг груп"

та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2024

у справі № 910/6986/21 (суддя Привалов А. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг груп"

до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"

про зобов`язання припинити дії та стягнення безпідставно набутих коштів

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.

У травні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг груп" (позивач; ТОВ "ЕТГ") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (відповідач; НЕК "Укренерго") про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0152-02024 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, та стягнення грошових коштів у сумі 2 271 664,28 грн, безпідставно набутих у період з 01.07.2020 до 31.01.2021.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач фактично не надає послуги з передачі електричної енергії під час здійснення експортних операцій із продажу електричної енергії. Крім того, за доводами позивача, нарахування відповідачем плати за послуги щодо експорту електричної енергії не передбачено чинним законодавством України та умовами договору про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0152-02024. Тому, за твердженням позивача, наведене свідчить про відсутність у відповідача правових підстав для нарахування ТОВ "ЕТГ" послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії від 01.01.2019 № 0152-02024 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії, а також для набуття і збереження грошових коштів в сумі 2 271 664,28 грн, які були сплачені ТОВ "ЕТГ" на підставі неправомірно виставлених рахунків з метою недопущення набуття статусу "Переддефолтний" чи "Дефолтний".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі № 910/6986/21, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023, позов задоволений у повному обсязі.

Постановою від 12.03.2024 Верховний Суд скасував зазначені судові рішення і передав справу № 910/6986/21 на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.04.2024 прийнято справу №910/6986/21 до провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

09 травня 2024 року до Господарського суду міста Києва від ТОВ "ЕТГ" надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач просив:

зобов`язати НЕК "Укренерго" припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії № 0152-02024 від 01.01.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії;

стягнути безпідставно набуті у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 включно грошові кошти у загальному розмірі 10 575 094,16 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.08.2024 у справі № 910/6986/21 (з урахуванням прийнятої та розглянутої судом заяви позивача збільшення розміру позовних вимог) позов задоволений частково. Закрито провадження у справі № 910/6986/21 в частині вимог про зобов`язання припинити дії, спрямовані на нарахування послуг з передачі електричної енергії по договору про надання послуг з передачі електричної енергії № 0152-02024 від 01.01.2019. Присуджено до стягнення з НЕК "Укренерго" на користь ТОВ "ЕТГ" 10 575 094,16 грн безпідставно набутих коштів та 135 986,12 грн витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

- з наявних у матеріалах справи довідок, які щомісячно складались відповідачем, позивач у період з липня 2019 року по вересень 2023 року здійснював експорт електричної енергії до Угорщини, Словаччини, (Словацька Республіка) та Румунії, які є країнами-членами Європейського Союзу і на їх територіях діє Угода про створення Європейського Співтовариства, що підтверджується змістом вказаної Угоди. Отже, до спірних правовідносин сторін у даній справі підлягають застосуванню положення статей 40, 41 Договору про заснування Енергетичного Співтовариства. Відтак, доводи позивача про неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії є обґрунтованими;

- позовні вимоги у цій справі по суті є вимогою про визнання відсутнім права та, відповідно, відсутнім кореспондуючого цьому праву обов`язку з оплати таких послуг, що є належним способом захисту у разі, зокрема, якщо у спірних правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом кредитор може вжити (вживає) поза волею боржника заходи для реалізації спірного права, одержання виконання спірного обов`язку і ці заходи матимуть вплив на права боржника. Судом було установлено, що неправомірність (невідповідність вимогам чинного законодавства, а також умовам укладеного між сторонами договору) дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії і, як наслідок, порушення внаслідок таких дій прав та законних інтересів позивача як учасника ринку електричної енергії. При цьому такий спосіб захист є ефективним, оскільки призведе до дійсного захисту прав та інтересів позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Правовий висновок щодо правильності обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача припинити дії щодо нарахування послуг з передачі електричної енергії по договору при здійсненні експорту та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії міститься також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі №910/9627/20. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки спрямований на відвернення передбачуваної загрози порушення права. Однак, в процесі розгляду даної справи позивач та відповідач уклали додаткову угоду про припинення з 01.01.2024 договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019. Отже, оскільки на час вирішення спору договір є припиненим, відсутній предмет спору з позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування позивачу послуг з передачі електричної енергії по договору, тому провадження у справі в цій частині позовних вимог підлягає закриттю;

- виставлення відповідачем позивачу рахунків на загальну суму 10 575 094,16 грн є необґрунтованим та здійснено поза межами зобов`язальних правовідносин сторін й вимог чинного законодавства, що, як наслідок, призвело до безпідставного отримання відповідачем від позивача грошових коштів у розмірі 10 575 094,16 грн. Враховуючи викладене, господарський суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин правових наслідків набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, що визначені статтею 1212 Цивільного кодексу України, отже позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів є доведеними і обґрунтованими.

Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 19.09.2024 у справі №910/6986/21 заява ТОВ "ЕТГ" про ухвалення додаткового рішення задоволена частково. Присуджено до стягнення з НЕК "Укренерго" на користь ТОВ "ЕТГ" витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000,00 грн. У задоволенні іншої частини заяви відмовлено.

Додаткове рішення мотивоване тим, що:

- позивач під час нового розгляду у заяві про збільшення розміру позовних вимог від 09.05.2024 зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести, складатиметься з витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 650 000,00 грн. Також в судовому засіданні було заявлено, що такі докази будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення судом першої інстанції;

- суд вважає, що не зазначення позивачем під час первісного розгляду справи попереднього визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу відповідно до присів статті 124 Господарського процесуального кодексу України, незважаючи на наявність договору про надання правничої допомоги № від 19.04.2021 та додаткової угоди № 1 від 19.04.2021, додаткової угоди № 1-1 від 22.04.2021 на дату ухвалення рішення від 14.06.2023 у справі № 910/6986/21, автоматично не повертає позивачу право звертатись до суду із заявою про розподіл судових витрат, у тому числі тих, які були понесені під час розгляду справи попередніми судами, відтак, суд вважає правомірним розподіл витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс під час наступного розгляду справи;

- приймаючи до уваги опис наданих адвокатом послуг під час розгляду справи № 910/6869/21, наведений в Акті приймання-передачі послуг від 22.08.2024, суд визнає обґрунтованим надання наступних послуг позивачем: складання заяви про збільшення розміру позовних вимог у справі № 910/6986/21; складання розрахунку безпідставно набутих коштів за період з 01.07.2019 по 31.12.2023; складання заяви від 08.05.2024; складання додаткових пояснень від 08.05.2024 на виконання ухвали суду; складання заперечень на пояснення відповідача; участь у судових засіданнях 16.05.2024, 20.06.2024, 22.08.2024;

- як убачається з поданих суду документів, адвокатом здійснено розрахунок витрат на правничу допомогу в частині підготовки вказаних вище документів, виходячи не з погодинної оплати наданих адвокатом послуг, а з урахуванням вартості однієї сторінки підготовленого документа, що, на думку суду, не узгоджується з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність";

- беручи до уваги час на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі, суд зазначає, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову, розмір заявленого до стягнення із відповідача у даній справі гонорару є завищеним та не відповідає критерію розумності;

- суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 70 000,00 грн і саме вказаний розмір суд вважає співрозмірним по відношенню до обсягу фактично виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Постановою від 19.03.2025 Північний апеляційний господарський суд у цій справі залишив без змін рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2024.

22.07.2025 Верховний Суд у цій справі ухвалив постанову, якою частково задовольнив касаційні скарги НЕК "Укренерго" та ТОВ "ЕТГ", скасував постанову Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та передав справу на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.

Підставою для скасування судового рішення став висновок суду касаційної інстанції про порушення судом апеляційної інстанції положень статей 236, 269, 282 ГПК України, оскільки суд апеляційної інстанції не спростував та не відхилив аргументи сторін, наведені ними в апеляційних скаргах.

Короткий зміст апеляційних скарг. Доводи інших учасників справи

НЕК "Укренерго" до Північного апеляційного господарського суду подано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 22.08.2024 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2024 у справі № 910/6986/21.

В апеляційній скарзі НЕК "Укренерго" просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позову та заяви про ухвалення додаткового рішення у повному обсязі. Також НЕК "Укренерго" просить суд скасувати протокольну ухвалу від 16.05.2024 про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог та повернути її позивачу.

Підставою для скасування судових рішень НЕК "Укренерго" вказує на те, що при їх ухваленні судом першої інстанції: не з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційна скарга відповідача обґрунтована, зокрема, таким:

ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2024 у справі №910/6986/21 визнано наказ Господарського суду міста Києва від 15.12.2023, виданий на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі № 910/6986/21, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023, яке набрало законної сили 29 листопада 2023 року, щодо стягнення з НЕК "Укренерго" на користь ТОВ "ЕТГ" безпідставно набутих коштів у розмірі 2 271 664, 28 грн та судового збору у розмірі 36 344, 96 грн, таким, що не підлягає виконанню. Дана ухвала постановлена судом першої інстанції у зв`язку із добровільним виконанням судового рішення після набрання ним чинності. Сума коштів 2 271 664, 28 грн складається із коштів, сплачених позивачем за послугу з передачі експортованої електричної енергії за липень 2020 - січень 2021 років. При цьому згідно із заявою про збільшення позовних вимог сума 2 271 664, 28 грн є складовою суми вимог, заявленої до збільшення, що вбачається із аркушу 14 даної заяви (загальний розмір позовних вимог в результаті збільшення становить 10 575 094,16 грн (8 303 429,88 грн + 2 271 664, 28 грн). Відтак рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 2 271 664, 28 грн та, відповідно суми сплаченого судового збору, як складової загальної ціни позовних вимог, не може бути визнане законним та обґрунтованим у зв`язку з відсутністю предмету спору на час прийняття оскаржуваного рішення. В даній частині суд мав закрити провадження в частині позовних вимог у розмірі 2 271 664, 28 грн на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України;

суд першої інстанції допустив порушення вимог статті 80 Господарського процесуального кодексу України та безпідставно прийняв до розгляду докази, подані з пропущенням встановленого законом строку на їх подачу, що призвело до того, що суд першої інстанції послався на недопустимі докази (одержані з порушенням закону відповідно до частини 2 статті 77 Господарського процесуального кодексу України), а саме докази, які долучені до заяви про збільшення позовних вимог (акти приймання-передачі послуги за липень 2019 - червень 2020 року, квітень 2021 - вересень 2023 року, рахунки на оплату за дані періоди, платіжні доручення та інструкції за вказані періоди, довідки про обсяги електричної енергії, поставленої за зовнішньоекономічними контрактами до країн ЄС за вказані періоди); розпочинаючи розгляд справи в порядку підготовчого провадження після отримання справи № 910/6986/21 на новий розгляд, суд першої інстанції, в порушення статей 165 - 167, 177 - 178 Господарського процесуального кодексу України, не надав учасникам справи права надати заяви по суті, враховуючи прийняття ним до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, які стосувались періодів часу та сум коштів, які не були предметом розгляду справи по суті попереднім складом суду першої інстанції.

не погоджуючись із додатковим рішенням суду першої інстанції та вважаючи, що заява позивача про ухвалення додаткового рішення не підлягала задоволенню, посилався на те, що ТОВ "ЕТГ" без поважних причин не додержано положень статті 124 Господарського процесуального кодексу України щодо зазначення у першій заяві по суті спору попередньої (орієнтовної) суми судових витрат, які він очікує понести у ході розгляду справи.

Також до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 19.09.2024 у справі №910/6986/21 звернулось ТОВ "ЕТГ".

В апеляційній скарзі ТОВ "ЕТГ" просить скасувати зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з НЕК "Укренерго" на користь ТОВ "ЕТГ" суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 644 000,00 грн.

Вимоги апеляційної скарги ТОВ "ЕТГ" мотивовано тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не з`ясовано обставини, що мають значення для справи; висновки суду не відповідають обставинам справи; порушено норми процесуального права.

ТОВ "ЕТГ" в апеляційній скарзі на додаткове рішення суду першої інстанції не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що незазначення позивачем під час первісного розгляду справи попереднього визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу відповідно до присів статті 124 ГПК України, позбавляє його права при новому розгляді звертатись до суду із заявою про розподіл судових витрат, які були понесені під час розгляду справи попередніми судами.

У відзиві НЕК "Укренерго" просить залишити на апеляційну скаргу ТОВ "ЕТГ" без задоволення.

У відзиві ТОВ "ЕТГ" просить залишити на апеляційну скаргу НЕК "Укренерго" без задоволення.

Процедура апеляційного провадження

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 (колегія суддів у складі: Ходаківської І. П. - головуючої, Владимиренко С.В., Демидової А. М.) прийнято до провадження зазначені апеляційні скарги у справі № 910/6986/21 та призначено їх до розгляду на 08.10.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 оголошено перерву у розгляді апеляційних скарг до 26.11.2025 та продовжено строк їх розгляду.

У судовому засіданні 26.11.2025 протокольно оголошено перерву до 10.12.2025.

Присутній у судовому засіданні 10.12.2025 представник НЕК "Укренерго" просив задовольнити апеляційну скаргу НЕК "Укренерго" та відмовити у задоволенні апеляційної скарги ТОВ "ЕТГ".

Присутній у судовому засіданні 10.12.2025 представник ТОВ "ЕТГ" просив задовольнити апеляційну скаргу ТОВ "ЕТГ" та відмовити у задоволенні апеляційної скарги НЕК "Укренерго".

Обставини справи

ТОВ "ЕТГ" є учасником ринку електричної енергії та здійснює свою діяльність на підставі ліцензії на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії споживачу, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №6894 від 10.07.2018.

НЕК "Укренерго", відповідач у справі, виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.

01.01.2019 між Державним підприємством "Національна енергетична компанія "Укренерго" (ОСП) та ТОВ "ЕТГ" (користувач) було укладено договір про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 в редакції додаткової угоди від 14.08.2019, відповідно пункту 1.1 якого ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

Умови цього договору є типовими та затверджені постановою НКРЕКП № 309 від 14.03.2018 "Про затвердження Кодексу системи передачі".

Згідно із пунктом 6.5 договору про передачу, користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати отримання та на підставі акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 5 робочих днів місяця, наступного за розрахунковим.

За умовами пункту 4.1 договору для розрахунків, за цим договором використовується плановий і фактичний обсяг послуги: 1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем і погоджених ОСП повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць; 2) визначення фактичного обсягу послуги у розрахунковому місяці здійснюється:

- для ОСР на підставі даних щодо обсягів технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами ОСР;

- для електропостачальників на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника;

- для споживачів електричної енергії, які мають намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку, незалежно від точки приєднання на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для споживачів електричної енергії, які приєднані до мереж ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку) на підставі даних щодо обсягів споживання електричної енергії цими споживачами;

- для виробників електричної енергії на підставі даних щодо обсягів електричної енергії, необхідної для забезпечення власних потреб електричних станцій, на яких відсутня генерація.

Згідно із пунктом 5.1 договору, планова та фактична вартість послуги за цим договором визначається шляхом множення планового та фактичного обсягу (МВт*год) за розрахунковий період на тариф на послугу, затверджений регулятором (грн/МВт*год). На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України.

Договір набуває чинності з дати його підписання і діє до 31.12.2019. Якщо користувач не направив ОСП у строк не менший ніж за місяць до закінчення терміну дії договору повідомлення про припинення дії договору, то цей договір вважається подовженим на наступний календарний рік на тих самих умовах (пункт 14.1 договору).

Додатковою угодою б/н від 14.08.2019 договір викладено в новій редакції відповідно до постанови НКРЕКП № 1120 від 21.06.2019.

Додатковою угодою № 3 від 11.11.2021 до договору про надання послуг з передачі електричної енергії № 0152-02024 від 01.01.2019 сторони виклали договір в новій редакції, умови якої поширюються на взаємовідносини сторін, які виникли до її укладення з 08.02.2020 відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України (пункт 6 додаткової угоди).

Відповідно до пункту 1.1 договору (в редакції додаткової угоди № 3 від 11.11.2021) ОСП зобов`язується надавати послугу з передачі електричної енергії (далі - послуга), а користувач зобов`язується здійснювати оплату за послугу відповідно до умов цього договору.

Згідно із пунктом 3.1 договору, планова та/або фактична вартість послуги визначається на підставі діючого на момент надання послуги тарифу на послуги з передачі електричної енергії та планового та/або фактичного обсягу послуги в розрахунковому періоді. На вартість послуги нараховується податок на додану вартість відповідно до законодавства України. Тариф на послуги з передачі електричної енергії затверджується Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Регулятором), та оприлюднюється ОСП на своєму офіційному веб-сайті в мережі Інтернет.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що для розрахунків за цим договором використовується плановий і фактичний обсяги послуги:

1) плановий обсяг послуги визначається на основі наданих користувачем повідомлень щодо планового обсягу передачі електроенергії на розрахунковий місяць. У разі ненадання або несвоєчасного надання користувачем повідомлень плановим обсягом послуги визначається фактичний обсяг наданої послуги у попередньому розрахунковому періоді;

2) фактичний обсяг послуги в розрахунковому місяці визначається відповідно до розділу ХІ Кодексу системи передачі.

Розрахунковим періодом за цим договором є 1 календарний місяць (пункт 5.1 договору).

За умовами пунктів 5.5, 5.6 договору користувач здійснює розрахунок з ОСП за фактичний обсяг послуги протягом 3 банківських днів з дати та на підставі отриманого акта приймання-передачі послуги, який ОСП надає користувачу протягом перших 11 календарних днів місяця, наступного за розрахунковим. Оплата послуги здійснюється на підставі рахунків, наданих ОСП або самостійно сформованих в електронному вигляді за допомогою "Системи управління ринком" (далі - сервіс), з використанням кваліфікованого електронного підпису тієї особи, яка уповноважена підписувати документи в електронному вигляді, у порядку, визначеному законодавством.

Вартість наданої послуги за розрахунковий період визначається на підставі даних, що надаються до 08 числа місяця, наступного за розрахунковим (включно), Адміністратором комерційного обліку.

Коригування обсягів та вартості наданої послуги відповідного розрахункового періоду здійснюється за уточненими даними комерційного обліку, що надається АКО протягом 10 календарних днів з дати проведення процесу врегулювання в сервісі згідно з вимогами Правил ринку.

Акт коригування наданої послуги у відповідному розрахунковому періоді ОСП направляє користувачу. Користувач здійснює підписання акта коригування наданої послуги відповідного розрахункового періоду протягом 3 календарних днів та повертає один примірник підписаного акта ОСП. Оплату вартості послуги, що виникла в результаті коригування обсягів та вартості послуг, користувач здійснює протягом 3 банківських днів з дня отримання акта.

У разі виникнення розбіжностей за отриманим від ОСП за попередній розрахунковий місяць актом приймання-передачі послуги користувач має право оскаржити зазначену в акті приймання-передачі послуги вартість послуги шляхом направлення ОСП повідомлення протягом 5 робочих днів з дня отримання акта. Процедура оскарження не звільняє користувача від платіжного зобов`язання у встановлений договором термін. Якщо користувач не надає ОСП повідомлення з обґрунтуванням розбіжностей протягом 5 робочих днів з дня отримання акта приймання-передачі послуги, то вважається, що цей акт прийнятий без розбіжностей.

Додатковою угодою №б/н від 21.12.2021 договір викладено в редакції відповідно до постанови НКРЕКП №2027 від 10.11.2021, яка також не передбачала змін умов договору (пунктів 3.1 та 4.1), якими врегульовано порядок визначення планового та(або) фактичного обсягу послуги з передачі для електропостачальників, трейдерів.

Додатковою угодою №б/н від 28.12.2022 договір викладено в редакції постанови НКРЕКП №1234 від 30.09.2022 та №1305 від 11.10.2022, які не передбачали змін умов договору (пункти 3.1 та 4.1), якими врегульовано порядок визначення планового та(або) фактичного обсягу послуги з передачі для електропостачальників, трейдерів.

Додатковою угодою №б/н від 24.11.2023 з урахуванням повідомлення відповідача №01/64255 дію договору було припинено 31.12.2023, у зв`язку із приєднанням позивача до публічного договору №0152-02024-ПП про надання послуг з передачі електричної енергії з 01.01.2024.

На виконання умов Договору про надання послуг з передачі електричної енергії №0152-02024 від 01.01.2019 ОСП у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 відповідач надав позивачу акти приймання-передачі послуг на загальну суму 113 809 400,62 грн, а саме: - акт приймання-передачі послуг від 31.07.2019 на суму 9 157 876, 38 грн з урахуванням акта коригування від 28.11.2019 у сторону зменшення на суму 29 693,17 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.08.2019 на суму 8 428 381,56 грн з урахуванням акта коригування від 02.01.2020 у сторону збільшення на суму 46 855,45 грн; - акт приймання-передачі послуг від 30.09.2019 на суму 2 811 166,74 грн з урахуванням акта коригування від 17.02.2020 у сторону зменшення на суму 5 585,95 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.10.2019 на суму 3 252 165,10 грн з урахуванням акта коригування від 30.03.2020 у сторону збільшення на суму 94 178,82 грн; - акт приймання-передачі послуг від 30.11.2019 на суму 3 188 631,73 грн з урахуванням акта коригування від 18.05.2020 у сторону збільшення на суму 174 358,30 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.12.2019 на суму 3 302 994,67 грн з урахуванням акта коригування від 19.06.2020 у сторону збільшення на суму 124 247,82 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.01.2020 на суму 4 671 547,58 грн з урахуванням акта коригування від 18.08.2020 у сторону зменшення на суму 47 140,83 грн; - акт приймання-передачі послуг від 28.02.2020 на суму 4 153 823,54 грн з урахуванням акта коригування від 23.09.2020 у сторону зменшення на суму 139 754,08 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.03.2020 на суму 4 013 107,22 грн з урахуванням акта коригування від 29.09.2020 у сторону збільшення на суму 19 379,75 грн; - акт приймання-передачі послуг від 30.04.2020 на суму 3 461 892,48 грн з урахуванням акта коригування від 02.11.2020 у сторону збільшення на суму 67 864,74 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.05.2020 на суму 3 643 944,89 грн з урахуванням акта коригування від 17.11.2020 у сторону зменшення на суму 19 072,99 грн; - акт приймання-передачі послуг від 30.06.2020 на суму 4 061 550,43 грн з урахуванням акта коригування від 25.11.2020 у сторону зменшення на суму 11 443,34 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.07.2020 на суму 4 723 084,69 грн з урахуванням акта коригування від 21.12.2020 у сторону зменшення на суму 106 547,58 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.08.2020 на суму 7 304 304,13 грн з урахуванням акта коригування від 18.01.2021 у сторону збільшення на суму 65 950,63 грн; - акт приймання-передачі послуг від 30.09.2020 на суму 11 923 242,67 грн з урахуванням акта коригування від 19.02.2021 у сторону збільшення на суму 16 977,15 грн; - акт приймання-передачі послуг від 31.10.2020 на суму 11 126 906,45 грн з урахуванням акта коригування від 16.08.2021 у сторону зменшення на суму 44 254,68 грн; - акт приймання-передачі послуг від 30.11.2020 на суму 9 503 137,69 грн з урахуванням акта коригування від 20.09.2021 у сторону збільшення на суму 1 891,08 грн.

У період з 01.07.2019 по 31.12.2023 позивач здійснив повну оплату вартості послуг, які зазначені у наведених вище актах приймання-передачі послуг. Під час розгляду справи дана обставина учасниками справи не заперечувалася.

Проте, як зазначає позивач в обґрунтування позовних вимог, відповідачем безпідставно було нараховано та включено до вищевказаних первинних документів вартість послуг з передачі електричної енергії в обсягах експорту 32 763,50 МВт.*год на загальну суму 10 575 094,16 грн з ПДВ, що підтверджується довідками про обсяги електричної енергії поставленої за зовнішньоекономічними контрактами до країн ЕС, а саме:

- липень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 348,262 МВт.*год на суму 562 112,00 грн з ПДВ; - серпень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 424,509 МВт.*год на суму 533 575,49 грн за ПДВ; - вересень 2019 року експорт до Словаччини, Угорщини в обсязі 1 090,593 МВт.*год на суму 152 517,25 грн з ПДВ; - жовтень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 057,696 МВт.*год на суму 147 916,67 грн з ПДВ; - листопад 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 173,243 МВт.*год на суму 164 075,69 грн з ПДВ; - грудень 2019 року експорт до Словаччини в обсязі 1 536,198 МВт.*год на суму 214 834,21 грн з ПДВ; - липень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 1 226,000 МВт.*год на суму 228 624,48 грн з ПДВ; - серпень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 649,000 МВт.*год на суму 187 091,12 грн з ПДВ; - вересень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 6 655,000 МВт.*год на суму 1 918 476,78 грн з ПДВ; - жовтень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 810,000 МВт.*год на суму 233 503,56 грн з ПДВ; - грудень 2020 року експорт до Словаччини в обсязі 356,000 МВт.*год на суму 133 611,07 грн з ПДВ; - січень 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 70,000 МВт.*год на суму 24 690,12 грн з ПДВ; - лютий 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 10,000 МВт.*год на суму 3 527,16 грн з ПДВ; - березень 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 1 412,000 МВт.*год на суму 498 034,99 грн з ПДВ; - квітень 2021 року експорт до Словаччини; Угорщини в обсязі 3 358,000 МВт.*год на суму 1 184 420,33 грн з ПДВ; - травень 2021 року експорт до Словаччини в обсязі 100,000 МВт.*год на суму 35 271,60 грн з ПДВ; - серпень 2021 року експорт до Словаччини, Угорщини, Румунії в обсязі 315,000 МВт.*год на суму 111 105,54 грн з ПДВ; - грудень 2021 року експорт до Угорщини в обсязі 281,000 МВт.*год на суму 99 113,20 грн з ПДВ; - січень 2022 року експорт до Угорщини в обсязі 951,000 МВт.*год на суму 394 444,37 грн з ПДВ; - лютий 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 3 661,000 МВт.*год на суму 1 518 465,65 грн з ПДВ; - липень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 22,000 МВт.*год на суму 9 124,90 грн з ПДВ; - серпень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 543,000 МВт.*год на суму 225 219,02 грн з ПДВ; - вересень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 3 790,000 МВт.*год на суму 1 571 970,72 грн з ПДВ; - жовтень 2022 року експорт до Словаччини в обсязі 558,000 МВт.*год на суму 231 440,54 грн з ПДВ; - квітень 2023 року експорт до Словаччини в обсязі 321,000 МВт.*год на суму 165 732,30 грн з ПДВ; - вересень 2023 року експорт до Словаччини в обсязі 45,000 МВт.*год на суму 26 195,40 грн з ПДВ.

18.01.2021 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №18/02-1 від 18.01.2021 про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 2 271 664,28 грн (копія вимоги разом із доказами її направлення та отримання долучена до матеріалів справи разом із позовною заявою).

24.04.2024 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №24/04-01 від 24.04.2024 про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 8 303 429,88 грн (копія вимоги разом із доказами її направлення та отримання долучена до матеріалів справи разом із заявою про збільшення розміру позовних вимог).

Причиною виникнення спору у справі (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, прийнятої і розглянутої судом) стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для:

зобов`язання НЕК "Укренерго" припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії № 0152-02024 від 01.01.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії;

стягнення безпідставно набутих у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 включно грошових коштів у загальному розмірі 10 575 094,16 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови та оцінка аргументів учасників справи.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги ТОВ "ЕТГ" про зобов`язання припинити дії та про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 10 575 094,16 грн. ТОВ "ЕТГ" посилалося на те, що нарахування НЕК "Укренерго" плати за послуги щодо експорту електричної енергії не було передбачено договором, проте відповідач всупереч умовам договору нараховує позивачу плату за послуги з передачі електричної енергії при здійсненні експорту та надсилає позивачу рахунки та акти приймання-передачі послуг із включенням послуг, які фактично не надавалися. ТОВ "ЕТГ" зазначало, що такими діями відповідача порушуються права позивача та умови договору; позивач вимушений сплачувати за виставлені відповідачем рахунки для запобігання набуття статусу "Переддефолтний" та в подальшому - "Дефолтний", що унеможливило би здійснення господарської діяльності.

Спірні правовідносини врегульовані як загальними нормами Цивільного кодексу України, так і спеціальним Законом України "Про ринок електричної енергії" та рядом прийнятих на його виконання підзаконних нормативно-правових актів, а також міжнародним законодавством, прийнятим Європейським Союзом з метою забезпечення функціонування Енергетичного Співтовариства та об`єднання ENTSO-E (Європейська мережа операторів системи передачі електроенергії).

За приписами ст. 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються, зокрема, договори про надання послуг з передачі.

Договір від 01.01.2019 № 0152-02024 відповідає Типовому договору про надання послуг з передачі електричної енергії, який є додатком 6 до Кодексу системи передачі, затвердженого постаново НКРЕКП 14.03.2018 № 309.

Відповідно до ч. 2 ст. 54 Закону України "Про ринок електричної енергії" трейдери здійснюють купівлю-продаж електричної енергії за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку електричної енергії, крім її продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Закону України "Про ринок електричної енергії" трейдери мають право, у тому числі, купувати та продавати електричну енергію на ринку електричної енергії, здійснювати експорт-імпорт електричної енергії за вільними цінами.

Частиною другою статті 55 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що трейдери зобов`язані: 1) дотримуватися ліцензійних умов провадження господарської діяльності з трейдерської діяльності та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії; 2) укладати договори, обов`язкові для здійснення діяльності на ринку електричної енергії, та виконувати умови таких договорів; 3) надавати повідомлення про договірні обсяги купівлі-продажу електричної енергії за двосторонніми договорами, зокрема імпортованої та експортованої електричної енергії, у порядку, визначеному правилами ринку; 4) нести фінансову відповідальність за небаланси електричної енергії відповідно до правил ринку; 5) сплачувати своєчасно та в повному обсязі за електричну енергію, куплену на ринку електричної енергії, та послуги, що надаються на ринку електричної енергії; 6) надавати Регулятору інформацію, необхідну для здійснення ним функцій і повноважень, встановлених законодавством.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 57 Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальники мають право купувати та продавати електроенергію на ринку електричної енергії, здійснювати експорт-імпорт електричної енергії за вільними цінами.

За змістом п. 1.3.5. Правил ринку, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 14.03.2018 № 307 (надалі - Правила ринку), кандидат в учасники ринку повинен мати діючі договори, зокрема, про надання послуг з передачі електричної енергії, що укладаються згідно із Кодексом системи передачі.

Згідно з п. 5.2., 5.4., 5.5. розділу ХІ Кодексу системи передачі укладення договорів про надання послуг з передачі електричної енергії є обов`язковою умовою надання користувачам доступу до системи передачі. Оператор системи передачі (ОСП) укладає договір про надання послуг з передачі електричної енергії з користувачем до набуття ним статусу учасника ринку електричної енергії відповідно до Правил ринку.

Договір про надання послуг з передачі електричної енергії визначає організаційні, технічні та фінансові умови, на яких ОСП здійснює передачу електричної енергії електричними мережами системи передачі (п. 5.1. розділу ХІ Кодексу системи передачі).

Відповідно до п. 60 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" передача електричної енергії - транспортування електричної енергії електричними мережами оператора системи передачі від електричних станцій до пунктів підключення систем розподілу та електроустановок споживання (не включаючи постачання електричної енергії), а також міждержавними лініями.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про державний кордон України" державним кордоном України є лінія і вертикальна поверхня, що проходить по цій лінії, які визначають межі території України - суші, вод, надр, повітряного простору.

В розумінні п. 43 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" міждержавною лінією електропередачі є лінія електропередачі, що перетинає кордон між Україною та іншою державою і з`єднує об`єднану енергетичну систему України з системою передачі суміжної держави.

Відповідно до п. 44 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" міждержавний перетин - сукупність міждержавних ліній електропередачі та електричних установок, що використовуються для з`єднання об`єднаної енергетичної системи України з системою передачі суміжної держави.

Отже, передача електричної енергії при імпорті або експорті відбувається у віртуальній точці на державному кордоні.

Відповідно до п. 30, 92 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" електропостачальником є суб`єкт господарювання, який здійснює продаж електричної енергії за договором постачання електричної енергії споживачу, а трейдером є суб`єкт господарювання, що здійснює купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу, крім продажу за договором постачання електричної енергії споживачу.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач є трейдером, оскільки у спірний період здійснював купівлю електричної енергії виключно з метою її перепродажу та не здійснював її постачання споживачам.

Обов`язок сплати тарифу за передачу, зокрема, щодо обсягів експортованої електричної енергії, запроваджено із прийняттям Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постанови від 07.02.2020 № 360 "Про затвердження змін до Кодексу систем передачі" (надалі - Постанова № 360).

Постановою № 360 внесено зміни до Кодексу систем передачі, зокрема:

(1) пункт 5.3. викладено в редакції, відповідно до якої послуги з передачі електричної енергії надаються ОСП на підставі договору між ним та: ОСР; електропостачальником; споживачем електричної енергії, який має намір купувати електричну енергію для власного споживання за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку незалежно від точки приєднання; споживачем електричної енергії, оператором системи якого є ОСП, незалежно від способу купівлі електричної енергії (в електропостачальника за Правилами роздрібного ринку чи за двосторонніми договорами та на організованих сегментах ринку); виробником електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації; трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює експорт електричної енергії в обсягах експорту електричної енергії;

(2) абз. 3 п. 5.6 замінено новими абзацами, зокрема, визначено, що обсяг послуг з передачі електричної енергії визначається: для електропостачальників - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів споживання електричної енергії споживачами електропостачальника, крім обсягів споживання електричної енергії споживачами, оператором системи яких є ОСП; для виробників електричної енергії - на підставі даних щодо обсягів експорту електричної енергії та обсягів електричної енергії для забезпечення власних потреб електричних станцій, що заживлені від мереж ОСР/ОСП, а також власних потреб електричних станцій у випадку відсутності генерації;

(3) у главі 6 абз. 4 п. 6.2. замінено абзацами, за змістом яких трейдером/електропостачальником/виробником, що здійснює імпорт та/або експорт електричної енергії в обсягах імпорту/експорту електричної енергії; споживачем, для якого оператором системи є ОСП;

(4) п. 6.5. доповнено абзацами, відповідно до яких обсяг послуг з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління визначається, для виробників - як обсяг відпущеної електричної енергії, обсяг імпорту та/або експорту електричної енергії; для операторів систем розподілу - як обсяг розподіленої електричної енергії, обсяг купівлі електричної енергії для компенсації технологічних витрат електричної енергії на її розподіл електричними мережами оператора системи розподілу та обсяг електричної енергії для господарчих потреб ОСР; для споживачів, оператором системи яких є ОСП, - як обсяг спожитої електричної енергії; для електропостачальників та трейдерів - як обсяг імпорту та/або експорту електричної енергії. Для визначення обсягу наданої послуги використовуються дані обліку Адміністратора комерційного обліку. Споживачі, електроустановки яких приєднані до мереж ОСР, окремо не сплачують послугу з диспетчерського (оперативно-технологічного) управління.

Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 у справі № 640/3041/20, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020, визнано протиправною та нечинною з моменту прийняття Постанову № 360 в частині змін до пунктів 5.1., 5.3., 5.6. глави 5, пунктів 6.2., 6.5. глави 6 Розділу ХІ, та змін до додатків 5, 6 Кодексу системи передачі.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2021 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.07.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.10.2020 у справі № 640/3041/20 скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Слід зазначити, що умовами договору № 0152-02024 від 01.01.2019 на дату його укладання та на дату внесення змін до нього відповідно до постанов НКРЕКП, обов`язку позивача сплачувати відповідачу вартість послуги з передачі електричної енергії в обсягах експорту не передбачено, тому нарахування відповідачем плати за послуги з передачі при здійсненні експорту є неправомірним.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" цей Закон спрямований на імплементацію актів законодавства Енергетичного Співтовариства у сфері енергетики, а саме Директиви 2009/72/ЄС про спільні правила внутрішнього ринку електричної енергії та про скасування Директиви 2003/54/ЄС, Регламенту (ЄС) 714/2009 про умови доступу до мережі транскордонного обміну електроенергією та скасування Регламенту (ЄС) 1228/2003, Директиви 2005/89/ЄС про заходи для забезпечення безпеки інвестування до системи електропостачання та інфраструктури.

Суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті (ч. 11 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії").

Згідно з п. 2 ч. 6 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Позаяк, визнання рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі № 640/27130/21 протиправною та нечинною Постанову № 360 в частині змін до пунктів 5.1., 5.3., 5.6. глави 5, пунктів 6.2., 6.5. глави 6 розділу XI та змін до додатків 5, 6 Кодексу системи передачі не має визначального значення для вирішення даного спору по суті, тому що постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.03.2023 з посиланням на ч. 2 ст. 265 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якого нормативно-правовий акт втрачає чинність повністю або в окремій його частині з моменту набрання законної сили відповідним рішенням суду, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.10.2022 у справі № 640/27130/21 змінено шляхом виключення із абзацу другого резолютивної частини слів "з моменту прийняття".

Таким чином, Постанова № 360 в частині змін до пунктів 5.1., 5.3., 5.6. глави 5, пунктів 6.2., 6.5. глави 6 розділу XI та змін до додатків 5, 6 Кодексу системи передачі, затвердженого постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 309, є такою, що втратила чинність з 29.03.2023.

Слід зазначити, що висновки щодо реалізації актів Енергетичного Співтовариства та тлумачення змісту міжнародних договорів України, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20, є релевантними до спірних правовідносин, тому враховуються судом при розгляді справи.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституція України, цей Закон, Закони України "Про альтернативні джерела енергії", "Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу", "Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг", "Про природні монополії", "Про захист економічної конкуренції", "Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України.

Згідно з ч. 11 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" суб`єкти владних повноважень, а також суди при застосовуванні норм цього Закону беруть до уваги правозастосовну практику Енергетичного Співтовариства та Європейського Союзу, зокрема рішення Суду Європейського Союзу (Європейського Суду, Загального Суду), практику Європейської Комісії та Секретаріату Енергетичного Співтовариства щодо застосовування положень актів законодавства Європейського Союзу, зазначених у цій статті.

В п. 2 ч. 6 ст. 2 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено, що Кодекс системи передачі має відповідати вимогам нормативно-правових актів Енергетичного Співтовариства.

Порядок укладення, виконання та припинення дії міжнародних договорів України з метою належного забезпечення національних інтересів, здійснення цілей, завдань і принципів зовнішньої політики України, закріплених у Конституції України та законодавстві України, встановлює Закон України "Про міжнародні договори України", статтею 19 якого передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, установлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

24.09.2010 Україна приєдналась до договору про заснування Енергетичного Співтовариства (надалі - договір про ЕС) (приєднання набрало чинності 01.02.2011), завдання якого згідно зі статтею 2 полягає в організації зв`язків між сторонами й створенні правової та економічної бази стосовно енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Згідно зі ст. 3 договору про ЕС для цілей статті 2 договору діяльність ЕС охоплює: (a) запровадження договірними сторонами нормативно-правової бази Європейського Співтовариства з енергетики, навколишнього середовища, конкурентної політики та відновлюваних джерел енергії, як описано у розділі II договору про ЕС, що враховує як інституційну структуру Енергетичного Співтовариства, так і конкретну ситуацію в кожній з договірних сторін (далі - розширення дії нормативно-правової бази Європейського Співтовариства), як описано в розділі II договору про ЕС; (b) установлення певної регуляторної системи, що дозволяє ефективне функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, на територіях договірних сторін і частині території Європейського Співтовариства та охоплює створення єдиного механізму транскордонної передачі та (або) транспортування енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, й здійснення нагляду за одностороннім дотриманням заходів з безпеки (далі - механізм функціонування ринків енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі), як описано в розділі III договору про ЕС; (c) створення сторонами ринку енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, без внутрішніх кордонів, у тому числі координацію взаємодопомоги у разі серйозних порушень у функціонуванні енергетичних мереж або зовнішніх пошкоджень, яка може охоплювати досягнення спільної енергетичної зовнішньоторговельної політики (далі - створення єдиного енергетичного ринку), як описано в розділі IV договору про ЕС.

За змістом ст. 5 договору про ЕС Енергетичне Співтовариство дотримуватиметься нормативно-правової бази Європейського Співтовариства, описаної в розділі II, що враховує як інституційну структуру цього договору, так і конкретні умови кожної з договірних сторін з урахуванням необхідності забезпечення високого рівня захисту інвестицій та їхнього найоптимальнішого залучення.

При цьому відповідно до статті 11 договору про заснування Енергетичного Співтовариства: нормативно-правова база Європейського Співтовариства з енергетики" для цілей цього договору означають: 1) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/54/ЕС, від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку електроенергії; 2) директиву Європейського парламенту й Ради Європи 2003/55/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно загальних засад функціонування внутрішнього ринку природного газу; 3) постанову Європейського парламенту й Ради Європи 1228/2003/ЕС від 26 червня 2003 року стосовно умов доступу до мережі транскордонної передачі електроенергії.

Відповідно до статті 1 Протоколу про приєднання України до договору про ЕС (ратифікований Законом від 15.12.2010, який набрав чинності 30.01.2011) Україна приєднується до договору про заснування Енергетичного Співтовариства як договірна сторона відповідно до термінів та строків, викладених у Рішенні Ради Міністрів Енергетичного Співтовариства від 18.12.2009 про приєднання України до договору про заснування Енергетичного Співтовариства (Рішення 2009/04/MC-EnC).

Якщо іншого не зазначено в цьому Протоколі, на дату приєднання, Україні надаються всі права, надані договірним сторонам, і вона виконує всі зобов`язання, покладені на договірні сторони договором і всіма рішеннями та процедурними актами, прийнятими під час застосування договору із часу набрання ним чинності.

Відтак, приєднавшись до договору про ЕС, Україна прийняла на себе зобов`язання дотримуватися встановлених цим договором положень та нормативно-правової бази щодо передачі енергопродуктів та матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі.

Статтею 41 договору про ЕС визначено, що мита й кількісні обмеження імпорту й експорту енергопродуктів і матеріалів, для транспортування яких використовуються мережі, і всі заходи, що мають подібний результат, між сторонами забороняються. Ця заборона застосовується також до мит фіскального характеру.

Пункт 1 статті 41 не виключає кількісних обмежень або заходів, що мають подібний результат, виправданих на підставі державної політики або державної безпеки, захистом здоров`я та життя людей, тварин або рослин чи захистом промислової та комерційної власності. Такі обмеження або заходи, проте, не є засобами довільної дискримінації або прихованого обмеження торгівлі між сторонами.

Наведена норма є обов`язковою для України, як для сторони договору про ЕС, і підлягає застосуванню відповідно до статті 9 Конституції України та Закону України "Про міжнародні договори України".

Згідно зі ст. 94 договору про заснування Енергетичного Співтовариства інституції тлумачать будь-який термін чи інше поняття, використані в цьому договорі як такі, що походять із законодавства Європейського Співтовариства відповідно до прецедентного права суду чи суду першої інстанції Європейських Співтовариств.

Відповідно до позиції суду Європейського союзу у справі № C-305/17 FENS vs Slovak Republic від 06.12.2018 щодо тлумачення положень Директиви 2003/54/ЄС, яка, як зазначено вище, є складовою права Енергетичного співтовариства, встановлено, що закріплення плати за передачу при здійсненні експортних операцій є заходом, еквівалентним до мита, оскільки таким заходом є будь-яка грошова плата, якою б малою вона не була, та незалежно від її призначення та способу застосування, що накладається в односторонньому порядку на товари через те, що вони перетинають кордон, і яка не є митом у строгому розумінні.

Крім того, щодо повноважень Секретаріату енергетичного Співтовариства слід зазначити, що відповідно до статті 67 договору про заснування Енергетичного Співтовариства Секретаріат Енергетичного Співтовариства спостерігає за виконанням сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором та передає щорічні звіти про хід виконання зобов`язань Раді Міністрів.

Таким чином, ратифікацією договору про заснування Енергетичного Співтовариства Україна уповноважила Секретаріат Енергетичного Співтовариства на оцінку правомірності дій України як сторони договору про заснування Енергетичного Співтовариства на відповідність його умовам.

У межах реалізації вищезазначених повноважень Секретаріат Енергетичного Співтовариства дійшов висновку, що встановлення плати за передачу електричної енергії та за диспетчерське (оперативно-технологічне) управління суперечить положенням статті 41 договору про заснування Енергетичного Співтовариства.

Також стаття 31 Угоди про Асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (далі - Угода про Асоціацію), встановлює, що сторони не повинні запроваджувати або зберігати в силі будь-які мита, податки або будь-які інші заходи еквівалентної дії, що накладаються на вивезення товарів або запроваджується у зв`язку з вивезенням товарів на іншу територію.

Таким чином, нарахування плати за послуги з передачі експортованих обсягів електроенергії порушує міжнародні зобов`язання України.

Судом встановлено, що позивач у період з липня 2019 року по вересень 2023 року здійснював експорт електричної енергії до Угорщини, Словаччини, (Словацька Республіка) та Румунії, які є країнами-членами Європейського Союзу і на їх територіях діє Угода про створення Європейського Співтовариства, що підтверджується змістом вказаної Угоди.

Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 40, 41 договору про ЕС.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неправомірність дій відповідача щодо включення обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18).

Здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 року у справі № 910/7164/19.

Так, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача припинити дії спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії № 0152-02024 від 01.01.2019 та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії.

Заявлена позовна вимога є вимогою про визнання відсутнім права та, відповідно, відсутнім кореспондуючого цьому праву обов`язку з оплати таких послуг, що є належним способом захисту у разі, зокрема, якщо у спірних правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом кредитор може вжити (вживає) поза волею боржника заходи для реалізації спірного права, одержання виконання спірного обов`язку і ці заходи матимуть вплив на права боржника (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Правовий висновок щодо правильності обраного позивачем способу захисту шляхом зобов`язання відповідача припинити дії щодо нарахування послуг з передачі електричної енергії по договору при здійсненні експорту та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 910/9627/20.

За таких обставин, обраний позивачем спосіб захисту є ефективним, оскільки спрямований на відвернення передбачуваної загрози порушення права.

При цьому, в процесі розгляду справи сторонами укладено додаткову угоду про припинення з 01.01.2024 договору № 0152-02024 від 01.01.2019.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на те, що договір № 0152-02024 від 01.01.2019 є припиненим, предмет спору в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача припинити дії, спрямовані на нарахування позивачу послуг з передачі електричної енергії по договору відсутній, відтак провадження у справі в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, у період з 01.07.2019 по 31.12.2023 на підставі виставлених відповідачем рахунків позивач сплатив кошти у розмірі 10 575 094,16 грн., що підтверджується платіжними дорученнями та банківськими виписками.

Рахунки виставлялись на підставі актів приймання-передачі послуги з передачі електричної енергії за період з 01.07.2019 по 31.12.2023, які позивачем не підписано, а згідно виданих відповідачем Довідок про фактичну кількість електроенергії, переміщеної з/до ОЕС України до/з ЕС суміжних країн, та обсяги електричної енергії, поставленої за зовнішньоекономічними контрактами ТОВ "ЕТГ", весь обсяг електричної енергії позивачем було поставлено на експорт.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач звертався до відповідача з вимогами № 18/02-1 від 18.01.2021 та № 24/04-01 від 24.04.2024 про повернення безпідставно набутих коштів.

За результатами розгляду справи судом встановлено неправомірність дій відповідача щодо включення ним обсягів з передачі електричної енергії при здійсненні експорту електричної енергії, внаслідок чого порушено права та законні інтереси позивача як учасника ринку електричної енергії, тому виставлення відповідачем рахунків на суму 10 575 094,16 грн є необґрунтованим та здійснено поза межами зобов`язальних правовідносин сторін, що призвело до безпідставного отримання відповідачем коштів у розмірі 10 575 094, 16 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин правових наслідків набуття, збереження майна без достатньої правової підстави, що є підставою для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в розмірі 10 575 094,16 грн.

Передаючи справу на новий розгляд суд касаційної інстанції у постанові від 22.07.2025 звернув увагу на необхідність дослідження та надання належної правової оцінки доводам позивача та відповідача, викладеним в їх апеляційних скаргах.

Так, НЕК "Укренерго" в апеляційній скарзі посилалось на те, що: ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.01.2024 у справі №910/6986/21 визнано наказ Господарського суду міста Києва від 15.12.2023, виданий на примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі №910/6986/21, залишеного без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.11.2023, яке набрало законної сили 29.11.2023, щодо стягнення з НЕК "Укренерго" на користь ТОВ "ЕТГ" безпідставно набутих коштів у розмірі 2 271 664, 28 грн та судового збору у розмірі 36 344, 96 грн, таким, що не підлягає виконанню. Дана ухвала постановлена судом першої інстанції у зв`язку із добровільним виконанням судового рішення після набрання ним чинності. Сума коштів 2 271 664, 28 грн складається із коштів, сплачених позивачем за послугу з передачі експортованої електричної енергії за липень 2020 - січень 2021 років. При цьому згідно із заявою про збільшення позовних вимог сума 2 271 664, 28 грн є складовою суми вимог, заявленої до збільшення, що вбачається із аркушу 14 даної заяви (загальний розмір позовних вимог в результаті збільшення становить 10 575 094,16 грн (8 303 429,88 грн + 2 271 664, 28 грн). Відтак рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача 2 271 664, 28 грн та, відповідно суми сплаченого судового збору, як складової загальної ціни позовних вимог, не може бути визнане законним та обґрунтованим у зв`язку з відсутністю предмету спору на час прийняття оскаржуваного рішення. В даній частині суд мав закрити провадження в частині позовних вимог у розмірі 2 271 664, 28 грн на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 ГПК України.

При цьому, у прохальній частині своєї апеляційної скарги НЕК "Укренерго" просить оскаржуване рішення по суті скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з тим, як обґрунтовано зазначає позивач у відзиві на апеляційну скаргу відповідача, після оплати останнім позивачу грошових коштів в сумі 2 271 664,28 грн на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі №910/6986/21 згідно платіжної інструкції від 08.12.2023, відповідачем подано:

касаційну скаргу від 25.12.2023 у цій справі, в якій відповідач просив суд скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції, і ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні вимог у повному обсязі (в т.ч. на суму 2 271 664,28 грн.);

уточнену касаційну скаргу від 08.02.2024 у цій справі, в якій відповідач просив суд скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції, і ухвалити нове рішення, яким відмовити Позивачу у задоволенні вимог у повному обсязі (в т.ч. на суму 2 271 664,28 грн.);

додаткові пояснення від 10.05.2024 у справі №910/6986/21, в яких відповідач повідомляв суд про те, що грошові кошти набуті ним у договірних зобов`язаннях, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України;

у відповіді відповідача № 01/28994 від 14.05.2024 на вимогу позивача про повернення безпідставних грошових коштів, в якій зазначено, що: "перерахування коштів (мається на увазі 2 271 664,28 грн) здійснене саме у зв`язку з добровільним виконанням судового рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі №910/6986/21", а тому "підстави для перерахування зазначеної у вимозі суми коштів 8 303 429,88 грн (сума збільшеного у подальшому розміру позовних вимог) на поточний рахунок ТОВ "ЕТГ" як начебто безпідставно отриманих НЕК "Укренерго" відсутні.". Доказ долучено до заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог;

таким чином, якщо відповідач дійсно вважав, що з моменту добровільного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі №910/6986/21, а саме, з 08.12.2023 між позивачем та відповідачем відсутній предмет спору, то у відповідача були відсутні підстави подавати касаційну скаргу, але навіть при її розгляді, відповідач був зобов`язаний повідомити суд касаційної інстанції про відсутність предмету спору, що мало б наслідком закриття провадження у справі №910/6986/21, а не її направлення на новий розгляд;

якщо відповідач дійсно вважав, що з моменту добровільного виконання рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2023 у справі №910/6986/21, а саме, з 08.12.2023 між позивачем та відповідачем відсутній предмет спору, то при новому розгляді справи №910/6986/21 відповідач мав би зробити про це відповідну заяву, а не просити суд відмовити у позові повністю. За результатами розгляду такої заяви суд би закрив провадження у справі за обома вимогами (майновою та немайновою), що, як наслідок, лишило би позивача підстав для збільшення розміру позовних вимог та необхідності проводити декілька судових засідань для встановлення "географічних меж" експорту електричної енергії.

лише під час нового розгляду даної справи в суді апеляційної інстанції, відповідач визнав факт того, що між ним та позивачем відсутній предмет спору щодо безпідставно набутих грошових коштів в сумі 2 271 664,28 грн.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Поняття "юридичного спору" має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття "спір про право" (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття "спору про право" має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

За таких обставин, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

У постанові Верховного Суду від 20.09.2021 у справі № 638/3792/20 зроблено висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення "відсутність предмета спору" в контексті пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникнення).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Подібного правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах: від 10 квітня 2019 року у справі № 456/647/18 (провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц (провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року у справі № 750/1658/20 (провадження № 61-9658св20).

Отже, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з вищезазначеними доводами позивача в частині процесуальної поведінки відповідача і вважає, що суд першої інстанції не мав визначених процесуальним законом підстав для ухвалення рішення про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, оскільки у суду були відсутні підстави вважати, що у даній справі не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

05.09.2025 ТОВ "ЕТГ" через підсистему "Електронний суд" подало до суду апеляційної інстанції клопотання про долучення до матеріалів справи доказів здійснення відповідачем оплат (платіжних інструкцій) на виконання рішень суду першої інстанції у цій справі. У зв`язку з відсутністю предмета спору в частині майнової вимоги про повернення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 10 575 094, 16 грн, ТОВ "ЕТГ" просить вирішити питання про закриття провадження у справі та вирішити питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Пунктом 2 частини першої статті 231 ГПК України унормовано, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - об`єднана палата) розглядалась справа №916/3006/23, де предметом позову було питання стягнення коштів у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення отриманої фінансової допомоги, і розглядалося питання можливості/неможливості закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі підпункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду. У цій справі відповідач після відкриття апеляційного провадження подав заяву про закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, вказавши про сплату ним заборгованості за договором після ухвалення рішення судом першої інстанції, а тому відсутній предмет спору.

Так, за наслідками розгляду справи № 916/3006/23 об`єднана палата у постанові від 30.08.2024, в якій розглядалося питання застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України, дійшла висновку про необхідність відступити від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 09.03.2021 у справі №914/1034/18, від 10.09.2021 у справі №910/13848/20, від 27.09.2022 у справі №910/14363/21, від 25.07.2019 у справі №916/144/18, (постанови, які посилається скаржник) при прийнятті яких, Верховний Суд посилався на постанову Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі №13/51-04, на яку посилається скаржник, про те, що закриття апеляційним судом провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України може бути здійснено, якщо предмет спору припинив існування після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі, позаяк відсутні підстави для скасування рішення лише з цих мотивів, якщо його законність та обґрунтованість не спростована за наслідками апеляційного розгляду.

Таким чином, об`єднана палата виснувала, що суд закриває провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору існував на момент виникнення останнього, але припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору. У випадку виникнення обставин припинення існування предмета спору на стадії апеляційного (касаційного) перегляду справи, відсутні підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України та скасування судового рішення по суті спору лише з мотивів виникнення зазначених обставин, якщо законність та обґрунтованість судового рішення не спростована за наслідками апеляційного (касаційного) розгляду справи.

Як зазначила об`єднана палата, у разі, якщо при апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції встановлено наявність підстав, за яких судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим, то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України. Подібний підхід застосовний відповідно до частини третьої статті 278 ГПК України, згідно із якою у разі, якщо настала смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництво (пункт 6 частини першої статті 231 ГПК України) після ухвалення судового рішення, застосуванню підлягають положення статті 231 ГПК України у разі, якщо судом першої інстанції ухвалено, відповідно, незаконне і необґрунтоване рішення.

Отже, Об`єднана палата Касаційного господарського суду зазначила, що при застосуванні пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України слід враховувати, що закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми процесуального законодавства можливе у разі, коли:

- предмет спору існував на момент порушення провадження у справі та припинив існування в процесі розгляду справи на час (до) ухвалення судом першої інстанції судового рішення і ці обставини не були взяті до уваги судом першої інстанції при ухваленні судового рішення;

- при апеляційному перегляді судового рішення першої інстанції встановлено, що судове рішення підлягає скасуванню, оскільки є незаконним і необґрунтованим то, у разі встановлення також і обставин припинення існування предмета спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, таке рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

У тому разі, коли суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення, то встановлені апеляційним судом обставини припинення існування предмету спору, які (обставини) виникли вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення згідно зі статтею 278 ГПК України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

З огляду на те, що обставини, які свідчать про припинення існування предмета спору, виникли після ухвалення рішення судом першої інстанції, відсутні правові підстави для застосування пункту 2 частини першої статті 231 ГПК України.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вирішила відмовити у задоволенні клопотання в частині закриття провадження у справі з підстав припинення предмета спору.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд першої інстанції допустив порушення вимог статті 80 ГПК України та безпідставно прийняв до розгляду докази, подані з пропущенням встановленого законом строку на їх подачу, що призвело до того, що суд першої інстанції послався на недопустимі докази (одержані з порушенням закону відповідно до частини 2 статті 77 ГПК України), а саме докази, які долучені до заяви про збільшення позовних вимог (акти приймання-передачі послуги за липень 2019 - червень 2020 року, квітень 2021 - вересень 2023 року, рахунки на оплату за дані періоди, платіжні доручення та інструкції за вказані періоди, довідки про обсяги електричної енергії, поставленої за зовнішньоекономічними контрактами до країн ЄС за вказані періоди); розпочинаючи розгляд справи в порядку підготовчого провадження після отримання справи № 910/6986/21 на новий розгляд, суд першої інстанції, в порушення статей 165 - 167, 177 - 178 ГПК України, не надав учасникам справи права надати заяви по суті, враховуючи прийняття ним до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, які стосувались періодів часу та сум коштів, які не були предметом розгляду справи по суті попереднім складом суду першої інстанції.

Щодо наведених доводів суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 46 ГПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову ? це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Такі висновки про застосування частини третьої статті 46 ГПК України викладено, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №924/1473/15.

Предмет позову кореспондує із способами захисту права, які визначені, зокрема статтею 16 ЦК України, а відтак, зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин.

Водночас під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Збільшенням розміру позовних вимог не може вважатися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Подібна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 10.12.2019 у справі 923/1061/18, від 19.12.2019 у справі № 925/185/19, від 23.01.2020 у справі № 925/186/19, від 09.07.2020 у справі № 922/404/19 та від 24.09.2020 у справі № 920/1059/17.

У цій справі 09.05.2024 від ТОВ "ЕТГ" до місцевого господарського суду через підсистему "Електронний суд" надійшла заява про збільшення позовних вимог, яку суд прийняв до розгляду протокольною ухвалою від 16.05.2024.

Відповідно до змісту зазначеної заяви ТОВ "ЕТГ" просило стягнути з НЕК "Укренерго" на свою користь набуті останнім в період з 01.07.2019 по 31.12.2023 включно грошові кошти у розмірі 10 575 094, 16 грн.

Фактично, ТОВ "ЕТГ" збільшила розмір вимог майнового характеру (їх кількісні показники) у відповідній частині, водночас підстави цих вимог залишилися незмінними, відтак за відсутності заявлення позивачем нових (додаткових) вимог, відсутні підстави стверджувати про недотримання у цьому разі норм статті 46 ГПК України.

Аналогічні висновки за подібних обставин зроблено Верховним Судом у постановах від 10.10.2023 у справі № 910/21843/21, від 30.09.2025 у справі № 927/1413/23.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив подальший розгляд справи №910/6986/21 та дослідив докази, які входять до предмету доказування з урахуванням зміненого розміру позовних вимог, що відповідає ч.2 ст. 76 та п.2 ч.2 ст.46 ГПК України

Щодо доводів НЕК "Укренерго" про порушення судом першої інстанції вимог статті 80 ГПК України, у зв`язку з безпідставним прийняттям до розгляду доказів, поданих з пропущенням встановленого законом строку для їх подачі, колегія зазначає, що відповідні докази позивач подав до суду разом із заявою від 08.05.2024 про збільшення розміру позовних вимог, на виконання ухвали суду першої інстанції від 05.04.2024, у межах визначеного судом строку.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач стверджує, що суд першої інстанції порушив норми статей 165-167, 177-178 ГПК України, оскільки не надав учасникам справи право надати заяви по суті після прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, які стосувались періодів часу та сум коштів.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 42 ГПК України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Суд першої інстанції не позбавляв відповідача права на подання відзиву на позовну заяву з урахуванням збільшеного розміру позовних вимог або відзиву у новій редакції.

Зокрема, заява про збільшення розміру позовних вимог була наявна в кабінеті відповідача в підсистемі "Електронний суд" ще 08.05.2024, а підготовче провадження у справі було закрито 20.06.2024. За цей час відбулось два судових засідання від 16.05.2024 та від 20.06.2024, в яких брав участь представник відповідача.

У відповідача було достатньо часу для надання відзиву/заперечень щодо збільшення розміру позовних вимог та/або контррозрахунку до збільшеної позовної вимоги. Відповідач вказаним правом не скористався.

Враховуючи наведене, твердження відповідача про порушення судом першої інстанції норм статей 165-167, 177-178 ГПК України не можна визнати достатньо обґрунтованим.

Щодо додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами ст. 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Колегія суддів звертає увагу сторін на те, що відшкодування судових витрат не є додатковим заходом відповідальності чи штрафними санкціями.

За приписами частин 1, 3 статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 124 ГПК України встановлено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Згідно з частиною 2 статті 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК України).

Відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Судом встановлено, що 19.01.2021 між адвокатом Литвиновим В.В. (виконавець) та ТОВ "ЕТГ" (замовник) укладено договір про надання правничої допомоги № , за умовами якого виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги, пов`язані із наданням правничої допомоги, а замовник зобов`язується оплатити надані послуги на умовах цього договору.

У додатковій угоді № 1 від 19.04.2021 до договору визначено, що виконавець зобов`язується надати замовнику юридичні послуги, пов`язані із стягненням (в т.ч. у судовому порядку) з НЕК "Укренерго", коштів та зобов`язанням припинити дії, спрямовані на нарахування послуг щодо експорту електричної енергії за договором про надання послуг з передачі електричної енергії № 0152-02024 від 01.01.2019 року та включення таких послуг до первинних документів, якими оформлюються послуги з передачі електричної енергії.

Вартість юридичних послуг погоджено додатковою угодою № 1-1 від 22.04.2021.

22.08.2024 між адвокатом Литвиновим В.В. та ТОВ "ЕТГ" складено та підписано акт приймання-передачі послуг за додатковою угодою № 1 від 19.04.2021, в якому наведено детальний опис наданих адвокатом послуг та визначено, що загальна вартість послуг становить 714 000,00 грн.

Зі змісту акту приймання-передачі послуг від 22.08.2024 вбачається, що позивачем до витрат на професійну правничу допомогу включено послуги надані адвокатом за наслідками первісного розгляду справи, включаючи перегляд рішення в апеляційному та касаційному порядках, та за наслідками нового розгляду справи.

Судом встановлено, що розрахунок понесених витрат на професійну правничу допомогу здійснено, виходячи не з погодинної оплати наданих адвокатом послуг, а з урахуванням вартості однієї сторінки підготовленого документа, що суперечить вимогам ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

За правилами частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 4 ст. 126 ГПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального та матеріального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц, додаткова постанова Верховного Суду від 08.04.2021 у справі №922/2321/20).

На переконання колегії суддів, місцевий господарський суд, оцінивши заяву ТОВ "ЕТГ" про ухвалення додаткового рішення, документи щодо витрат, заперечення відповідача, виходячи з вищенаведених критеріїв, їх оцінки, та керуючись частиною четвертою статті 126 ГПК України, дійшов обґрунтованого висновку про покладення на відповідача витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу в сумі 70 000,00 грн, оскільки стягнення таких витрат відповідає критеріям розумності, необхідності, співрозмірності та справедливості.

При цьому, колегія суддів зауважує, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі №911/2737/17).

Стосовно доводів відповідача про незазначення позивачем у першій заяві по суті спору попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно з частинами 1, 2 статті 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Зі змісту диспозитивної норми частини 2 статті 124 ГПК України вбачається, що у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може, але не зобов`язаний відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, що свідчить про дискреційний характер відповідних повноважень суду (аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №922/676/21, від 18.01.2022 у справі №910/2679/21, від 21.06.2022 у справі №908/574/20, від 29.09.2022 у справі №910/3055/20, від 25.10.2022 у справі №910/19650/20).

Отже, сам по собі факт неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом з першою заявою по суті спору не є безумовною та абсолютною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Зазначене положення забезпечує дотримання принципу змагальності, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ГПК України.

З огляду на викладене, відмова у відшкодуванні витрат на правову допомогу є правом суду, а не обов`язком, реалізація якого є наслідком доведення стороною обставин того, що неподання іншою стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які ця особа понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, порушило принцип змагальності та завадило стороні спору належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат, чого в даному випадку судом встановлено не було.

На переконання колегії суддів, твердження відповідача про незазначення позивачем попереднього розрахунку судових витрат у першій заяві по суті спору містять ознаки надмірного формалізму.

Встановивши обставини даної справи та надавши відповідну правову оцінку зібраним у справі доказам, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, колегія суддів дійшла висновку, що скаржниками не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються в апеляційних скаргах.

Отже, судова колегія вважає, що місцевий господарський суд не допустив порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Колегія суддів з огляду на викладене зазначає, що надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вказаних висновків.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до вимог статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно пункту 1 частини першої статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, встановивши, що відповідні доводи щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судові витрати

Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладається на НЕК "Укренерго".

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції про розподіл витрат на професійну правничу допомогу не є об`єктом справляння судового збору, відповідно розподіл цього виду судових витрат судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Електротрейдінг груп" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 22.08.2024 та додаткове рішення господарського суду міста Києва від 19.09.2024 у справі №910/6986/21 залишити без змін.

Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго".

Матеріали справи повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 ГПК України.

Повна постанова складена 26.12.2025.

Головуючий суддя І.П. Ходаківська

Судді С.В. Владимиренко

А.М. Демидова