ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025м. ДніпроСправа № 904/5646/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича, м. Дніпро

до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради, м. Дніпро

про визнання недійсним пункту договору

Суддя Євстигнеєва Н.М.

Секретар судового засідання Янкіна Г.Д.

Представники:

Від позивача: Гейко В.І. адвокат, ордер серії АЕ №1440700 від 03.11.2025

Від відповідача: Горяніна А.О., адвокат, довіреність від 02.01.2025 №11

С У Т Ь С П О Р У :

Фізична особа-підприємець Гріншпун Вадим Федорович звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом про визнання недійсним пункту 40 договору №011000 про надання послуги з постачання теплової енергії від 1 травня 2023 року в частині "Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (частина 3 ст.631 ЦК України та ст.180 ГК України) на підставі договору спадку від 24.01.2019".

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що 24.01.2019 між ним ( Гріншпун Вадимом Федоровичем ) та його батьком - ОСОБА_2 (відчужувач) укладено Спадковий договір, відповідно до якого, позивач зобов`язується виконувати передбачені в договорі розпорядження ОСОБА_2 і, в разі його смерті, набуває право власності на належне відчужувачу майно: будівлю гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 . За умовами Спадкового договору за життя відчужувача позивач зобов`язується сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі гуртожитку та поліпшення її стану у разі необхідності.

01.05.2023 між Позивачем та Відповідачем укладено Договір № 011000 про надання послуги з постачання теплової енергії, який діє станом на сьогодні. До договору №011000 включено пункт 40, відповідно до якого умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (Частина 3 ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України) на підставі договору спадку від 24.01.2019.

Позивач вважає, що пункт 40 договору № 011000 в частині поширення умов цього договору до відносин між сторонами, які виникли до його підписання на підставі договору спадку від 24.01.2019 не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: ст.203, 608, 1302, 1303 Цивільного кодексу України, просить визнати цей пункт договору недійсним в частині.

Комунальне підприємство "Теплоенерго" Дніпровської міської ради заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає, що позов заявлено задля уникнення виконання позивачем своїх зобов`язань зі сплати заборгованості за договором №011000 від 01.05.2023. Крім того, позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки доцільно було б звернутися з таким позовом в рамках розгляду справи № 904/682/25 (справа за позовом КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради до Гріншпуна В.Ф. про стягнення заборгованості за договором № 011000 від 01.05.2023), в межах якої суд досліджує чинність, зміст і виконання цього договору. Подання окремого позову про визнання пункту договору недійсним порушує принципи змагальності та неприпустимості зловживання процесуальними правами.

У відповіді на відзив позивач вважає заперечення відповідача не обґрунтованими з огляду на таке:

- у позивача відсутній обов`язок сплачувати послуги з теплопостачання з 19.01.2019 - дати укладення спадкового договору. Відповідач невірно тлумачить п. 2.1, п.2.1.1 спадкового договору, згідно якого за життя Відчужувача на Набувача за цим договором покладається обов`язок сплачувати всі необхідні платежі за обслуговування будівлі. Позивач не зобов`язаний вносити плату за теплопостачання на користь Відповідача до моменту набуття права власності на будівлю гуртожитку. Тобто, обслуговування будівлі і оплата послуг з теплопостачання не є тотожними поняттями. У спадковому договорі сторонами не визначено конкретного переліку, що вони вважали необхідними платежами обслуговування будівлі. Проте, є очевидним, що до цих платежів не входить оплата за постачання послуг опалення, оскільки ця комунальна послуга не є обслуговуванням будівлі. Передбачені Спадковим договором платежі за обслуговування будівлі - це платежі за виконання комплексу робіт, спрямованих на підтримку справності елементів будівлі гуртожитку та режимів роботи технічного обладнання, що жодним чином не передбачає платежі за надання послуг теплопостачання, які є комунальною послугою. Батько позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому й зобов`язання в частині сплачувати всі необхідні платежі обслуговування будівлі з цієї дати припинились;

- Відповідач безпідставно посилається на висновки Верховного Суду, викладені в постанові ОП КГС ВС від 26.05.2023 по справі № 905/77/21, бо обставини, предмети, підстави спорів, суб`єктний склад та нормативно-правове обґрунтування у цих справах є різними. Висновки Верховного Суду, викладені в постанові ОП КГС ВС від 26.05.2023 по справі № 905/77/21, є нерелевантними до цієї справи;

- закон не встановлює обов`язку Відповідача подавати зустрічній позов, а наділяє лише правом на подання такого позову, а тому доводи відзиву у цій частині є помилковими та такими, що порушують принцип диспозитивності;

- у разі, якщо відповідач вважає, що батько позивача мав заборгованість зі сплати послуг за теплопостачання до будівлі гуртожитку, він має право заявити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті ОСОБА_2 .

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив (вх. №49118/15 від 07.11.2025), вказує, що позивач свідомо викривлює зміст спадкового договору від 24.01.2019. Позивач, здійснюючи оплату за послуги з теплопостачання теплової енергії з 24.01.2022 згідно рахунку за грудень 2021 року, на підставі договору №011000 від 01.05.2023, підтвердив існування попередніх відносин.

Згідно Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 справу №904/5646/25 передано на розгляд судді Євстигнеєвої Н.М.

Ухвалою суду від 13.10.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 10.11.2025.

04.11.2025 позивач надав клопотання про об`єднання в одне провадження справи № 904/5646/25 та № 904/682/25 і передати на розгляд судді Євстигнеєвої Н.М.

КП "Теплоенерго" Дніпровської міської ради проти заявленого клопотання про об`єднання справ в одне провадження не заперечує.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10.11.2025 відмовлено в задоволенні клопотання про об`єднання вищезазначених справ в одне провадження; закрито підготовче провадження у справі; призначено справу до судового розгляду на 10.12.2025.

04.12.2025 від позивача надійшли письмові пояснення.

10.12.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення по справі

Судом досліджені наявні в матеріалах справи докази.

У судовому засіданні 10.12.2025 проголошено скорочене (вступну та резолютивну частину) рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників позивача та відповідача, господарський суд

В С Т А Н О В И В:

24 січня 2019 року між Гріншпун Вадимом Федоровичем (набувач) та ОСОБА_2 (відчужувач) укладений спадковий договір, згідно пункту 1.1. якого набувач зобов`язується виконувати передбачені в цьому договорі розпорядження відчужувача і в разі його смерті набуває право власності на належне відчужувачу майно - будівлю гуртожитку №1 літера А-2 з шлакоблоку, загальною площею 907,2 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони спадкового договору домовились, що за життя відчужувача на набувача за цим договором покладається обов`язок виконувати такі дії, зокрема:

- сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі гуртожитку та поліпшення стану у разі необхідності (п.2.1.1. договору).

Згідно зі ст. 1302 Цивільного кодексу України право власності на майно, що є предметом договору, у набувача виникає в разі смерті відчужувача (п.3.1. договору).

Спадковий договір посвідчено Деллаловою В.М., приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за №55.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 13.10.2022, на підставі спадкового договору №55 від 24.01.2019, за Гріншпун Вадимом Федоровичем зареєстровано право власності на будівлю гуртожитку АДРЕСА_1 .

У подальшому, 1 травня 2023 року між Комунальним підприємством "Теплоенерго" Дніпровської міської ради (виконавець) та Фізичною особою-підприємцем Гріншпун Вадимом Федоровичем (споживач) укладений договір № 011000 про надання послуги з постачання теплової енергії.

Відповідно до пункту 1 цього договору виконавець зобов`язується надавати споживачеві послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження, а споживач зобов`язується своєчасно і в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені договором.

В пункті 3 договору міститься інформація про споживача:

- місце надання послуг з постачання теплової енергії- АДРЕСА_1;

- опалювальна площа об`єкту, теплове навантаження на об`єкт теплопостачання зазначені в Додатку 2 до договору.

Згідно п.5 договору місце встановлення вузла обліку - гуртожиток, АДРЕСА_1.

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє протягом року.

Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (частина 3 ст. 631 ЦК України та ст. 180 ГК України) на підставі договору спадку від 24.01.2019 (пункт 40 договору).

Позивач просить визнати недійсним друге речення пункту 40 договору, а саме: "Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання (частина 3 ст.631 ЦК України та ст.180 ГК України) на підставі договору спадку від 24.01.2019", як такий, що суперечить приписам статей 203, 608, 1302, 1303 Цивільного кодексу України та порушує його права та законні інтереси.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

Разом з цим, у застосуванні наведених положень статей ЦК України слід враховувати, що умова договору, щодо якої ставиться вимога про визнання її недійсною не може бути істотною умовою договору, оскільки в такому випадку правочин має бути визнаний недійсним в цілому (див. правовий висновок Верховного Суду у постанові від 12.03.2018 у справі № 910/22319/16).

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Судом встановлено, що за своєю правовою природою спірний договір від 01.05.2023 № 011000 про надання послуги з постачання теплової енергії є договором поставки, внаслідок укладення якого виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Цивільного кодексу України.

На момент укладення спірного договору постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року № 830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 8 вересня 2021 р. № 1022) затверджено Типовий договір з власником (користувачем) будівлі про надання послуги з постачання теплової енергії.

Згідно зі статтею 714 Цивільного кодексу України та статті 275 Господарського кодексу України (в редакції, яка була чинною на дату укладення спірного договору) за договором постачання електричними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами.

Договір постачання теплової енергії є консенсуальним договором, тобто права та обов`язки сторін договору виникають з моменту його укладення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Такий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Так, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 Цивільного кодексу України).

Одним з ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин, а тому законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.

Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Як виснував Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23 особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Із встановлених обставин справи вбачається, що спірний договір Фізична особа-підприємець Гріншпун В.Ф. уклав в добровільному порядку та погодився на його умови.

За загальним правилом, договір набирає чинності з моменту його укладення та не поширюється на правовідносини сторін, що виникли до цього.

Водночас відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення (п.7.34. постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19).

Однак така дія договору в минуле можлива лише за взаємною згодою сторін та має бути чітко зафіксована в договорі.

Відсутність такої домовленості виключає можливість ретроактивного застосування його умов, оскільки це суперечило б принципам правової визначеності та свободи договору.

Тлумачення частини третьої статті 631 ЦК України свідчить, що сторони в тому чи іншому договорі можуть передбачити застереження про застосування до відносин сторін, що виникли до укладення договору, умов договору, який укладається пізніше (постанова Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 753/12832/15-ц (провадження № 61-3347св18).

Зі змісту спірного пункту 40 договору вбачається, що "Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання на підставі договору спадку від 24.01.2019".

Суд, здійснивши правовий аналіз та оцінку змісту пункту 40 договору про надання послуги постачання теплової енергії, встановив, що формулювання "Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання на підставі договору спадку від 24.01.2019" та підписання договору сторонами вказує на досягнення сторонами домовленості на поширення умов договору №011000 від 01.05.2023 на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо оплати послуг з теплопостачання до об`єкту нерухомого майна-будівлі гуртожитку, що виникли з 24.01.2019 - дати укладення спадкового договору.

У такий спосіб, фіксація у договорі дати з 24.01.2019 є підтвердженням домовленості сторін про поширення її дії саме з цієї дати, що є обґрунтованим, відповідає принципу свободи договору та загальним засадам цивільного обороту й узгоджується як з положеннями чинного законодавства, та і визначеною судовою практикою Верховного Суду.

Позивач, обґрунтовуючи недійсність абзацу другого пункту 40 договору №011000 від 01.05.2023, стверджує, що спірний пункт містить посилання на договір спадку, якого не існує; що між позивачем та відповідачем не існувало жодних відносин, тим більше на підставі договору спадку.

Поряд з цим, Позивач добровільно погодив редакцію пункту 40, підписав договір без зауважень і не надав доказів того, що його волевиявлення було сформоване під впливом помилки, насильства, обману чи будь-яких інших обставин, визначених статтями 229- 232 ЦК України.

Позивач протягом тривалого часу користувався послугами відповідача, не висуваючи жодних зауважень.

Згідно пункту 1.1. Спадкового договору, який укладено між позивачем, Гріншпун Вадимом Федоровичем (набувач) та ОСОБА_2 (відчужувач), набувач зобов`язується виконати передбачені в ньому розпорядження Відчужувача і в разі його смерті набуває і право власності на належне Відчужувачу майно: будівлю гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 .

За умовами п. 2.1 Спадкового договору за життя Відчужувача на Набувача за цим договором покладається обов`язок виконувати такі дії:

- сплачувати всі необхідні платежі для обслуговування будівлі гуртожитку та поліпшенню стану у разі необхідності (п.2.1.1);

- в разі необхідності виконувати дрібний ремонт будівлі гуртожитку згідно з існуючим Переліком робіт, що належать до дрібного ремонту будівлі гуртожитку, затвердженим у порядку, встановленому чинним законодавством (п.2.1.2);

- здійснювати всі необхідні дії щодо нагляду за гуртожитком (п.2.1.4.);

- перевіряти технічний стан ті цілісність будівлі гуртожитку (п.2.1.5.);

- здійснювати контроль за діяльністю та функціонуванням гуртожитку (п.2.1.6.).

Право власності на майно, що є предметом цього договору, виникає у набувача у разі смерті відчужувача (п.3.1. спадкового договору).

Тобто, за умовами спадкового договору, позивач взяв на себе зобов`язання зі сплати усіх необхідних платежів для обслуговуванння будівлі гуртожитку, у тому числі й плати за постачання теплової енергії до цієї будівлі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача, ОСОБА_2 . На підставі спадкового договору, серія та номер 55, від 24.01.2019, за Гріншпун Вадимом Федоровичем 13.10.2022 зареєстровано право власності на будівлю гуртожитку АДРЕСА_1 (номер запису про право власності 481302228).

Згідно виписки про рух коштів між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та КП Теплоенерго за період з 08.12.2020 по 26.07.2023 оплата за опалення будівлі гуртожитка по АДРЕСА_1 здійснювалась ОСОБА_2 на підставі договору № 010141, який укладено 28.10.10 між МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі" (правонаступник - КП "Теплоенерго" ДМР) та ФОП ОСОБА_2 ( споживач) згідно платіжних доручень, перелік яких наведено у виписці відповідача за період з 08.12.2020 по 08.11.2021. Починаючи з грудня 2021 року на підставі рахунків на оплату за опалення по АДРЕСА_1 оплата здійснювалась Гріншпун Вадимом Федоровичем (а.с.36).

Указані дії позивача свідчать про те, що під час укладення спірного договору позивач був обізнаний із редакцією пункту 40 договору, яка поширює дію цього договору про теплопостачання на відносини, що склалися між сторонами до укладення договору від 01.05.2023 №011000 про надання послуги постачання теплової енергії.

Ч. 3 ст. 631 ЦК України передбачає право сторін встановити, що умови договору застосовуються до відносин, які виникли до його укладення. Зазначена норма не містить жодних додаткових обмежень щодо характеру чи походження таких відносин, а лише передбачає необхідність наявності домовленості сторін. Не містить такої заборони і частина 7 ст. 180 ГК України. Закон не вимагає, щоб попередні відносини сторін виникли з одного конкретного правочину та не пов`язує ретроспективну дію договору з необхідністю існування попереднього договору між цими ж сторонами. Водночас закон дозволяє сторонам шляхом підписання нового договору врегулювати будь-які раніше існуючі відносини, у тому числі й фактичні, неформалізовані або такі, що випливають із інших юридичних підстав.

Відтак, твердження позивача про відсутність між ним і відповідачем будь-яких відносин до підписання договору про теплопостачання (01.05.2023) не відповідає дійсності.

Таким чином, оскільки Цивільний кодекс України передбачає можливість поширення дії договору на правовідносини, що виникли до його укладення, а суд встановив, що формулювання в п.40 договору "Умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його підписання на підставі договору спадку від 24.01.2019" відображає узгоджене сторонами волевиявлення, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Щодо доводів позивача про те, що спірний пункт не несе жодних юридичних наслідків, оскільки є нерозривно пов`язаним із особами спадкового договору і припиненим.

Згідно статті 608 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч.1).

За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача (ст.1302 ЦК України).

Спадковий договір є нерозривно пов`язаним із його сторонами і припиняється смертю боржника.

Однак, перехід від відчужувача до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна після смерті відчужувача, спонукає набувача до виконання обов`язків з утримання нерухомого майна, власником якого є позивач на підставі спадкового договору, у тому числі й сплатити послуги з теплопостачання теплової енергії.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 322 ЦК України).

Набуття позивачем права власності на об`єкт нерухомого майна - будівлю гуртожитка, підтверджується матеріалами справи.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що пунктом 40 спірного договору його сторонами змінено встановлений статтею 1281 ЦК України, чітко визначений порядок пред`явлення відповідачем, як кредитором спадкодавця, вимог до спадкоємців. Сторони не можуть на власний розсуд змінити встановлений законодавством порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців.

Порядок пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців передбачено статтею 1281 ЦК України, однак положення цієї статті не містять заборони кредитору укласти з власником/користувачем майна договір на погашення заборгованості, яка виникла у зв`язку із користуванням цим майном у період до укладення договору між новим власником/користувачем та постачальною організацією.

Щодо порушеного права та належного способу захисту.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ст. 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У статті 5 Господарського процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (пункт 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19)).

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 р. у справі № 916/1415/19).

Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку.

Враховуючи наведене, обов`язковою умовою захисту в господарському суді прав, свобод, інтересів Позивача є наявність факту порушень прав, свобод, інтересів Позивача, вчинених або допущених Відповідачем у таких правовідносинах. Таким чином, у розумінні Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, захист прав, свобод та інтересів осіб завжди передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.

Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, з чого вбачається, що право на судовий захист не є абсолютним.

Для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

Спосіб захисту - визнання в частині недійсним пункту договору постачання теплової енергії відповідає зазначеному у статі 16 ЦК України. Зміст договору про теплопостачання № 011000 від 01.05.2023 в цілому не оспорюється позивачем.

Заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним другого речення п. 40 Договору №011000, позивач не доводить факту порушення його майнових прав, що є обов`язковою умовою застосування способу захисту у вигляді визнання правочину недійсним відповідно до ч. 3 ст. 16, ст. 215 ЦК України. Та обставина, що КП "Теплоенерго" пред`явило позов про стягнення до Гріншпун В.Ф. (справа №904/682/25), сам по собі не є порушенням прав позивача. Навпаки, КП "Теплоенерго" намагається стягнути заборгованість за договором №011000, яка виникла у позивача на підставі цього договору у зв`язку із невиконанням договірних зобов`язань.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивач зі своїми позовними вимогами мав звернутися з зустрічною позовною заявою в рамках іншої справи № 904/682/25 про стягнення заборгованості за тим самим договором, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 180 ГПК України відповідач має право, а не обов`язок пред`явити зустрічний позов у строки, визначені законом для його подання.

З урахуванням викладеного вище, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за розгляд немайнової вимоги в сумі покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2, 3, 20, 73, 74, 76-79, 86, 91, 123, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Фізичної особи-підприємця Гріншпун Вадима Федоровича до Комунального підприємства "Теплоенерго" Дніпровської міської ради про визнання недійсним в частині пункту договору - залишити без задоволення.

Судові витрати у справі покласти на позивача.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Центрального апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повне рішення складено 22.12.2025

Суддя Н.М. Євстигнеєва