РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.12.2025Справа № 910/13149/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» (65481, Одеська обл, Одеський р-н, м. Південне, вул. Індустріальна, буд. 6; ідентифікаційний код: 33268860)

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» (03127, м. Київ, проспект Голосіївський, буд. 114, к. 1; ідентифікаційний код: 44735318)

про стягнення 476364,91 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

23.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» про стягнення 476364,91 грн, з яких 400000,00 грн основного боргу, 56866,11 грн пені, 5503,17 грн 3% річних та 13995,63 грн інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 не поставив позивачу товар, вартість якого була оплачена позивачем шляхом попередньої оплати, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у розмірі 400000,00 грн, а також 56866,11 грн пені, 5503,17 грн 3% річних та 13995,63 грн інфляційних втрат.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.10.2025 відкрито провадження у справі №910/13149/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання); встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, хоча про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/13149/25 відповідач повідомлявся належним чином шляхом надсилання ухвали суду на адресу відповідача, вказану у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (03127, м. Київ, проспект Голосіївський, буд. 114, к. 1), що підтверджується інформацією з офіційного сайту АТ «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень (за ідентифікатором пошуку R00).

За таких обставин, відповідач вважається належним чином повідомлений про розгляд Господарським судом міста Києва справи №910/13149/25.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

11.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» (постачальник) укладено Договір поставки №500016819, відповідно до умов якого постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки покупцеві товар, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1.2 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 найменування, кількість, асортимент, одиниці виміру, ціна товару, умови та строки поставки, умови оплати товару погоджуються у специфікаціях, підписаних постачальником та покупцем, які є невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п. 3.1 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 постачальник поставляє товар окремими партіями на підставі специфікацій.

Згідно з п. 3.3 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 право власності на поставлений товар переходить до покупця в момент отримання товару від постачальника (перевізника), що підтверджується відміткою у товарно-транспортній накладній.

Ціни на товар визначаються у специфікаціях (п. 4.1 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024).

Згідно з п. 4.2 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 вартість договору складається із сум вартості партій товарів, поставлених постачальником протягом строку дії договору та вказаних у всіх видаткових накладних.

Якщо інший строк оплати не передбачений відповідною специфікацією, покупець здійснює оплату повної вартості товару на поточний рахунок постачальника протягом 10 (десяти) банківських днів з дати прийняття товару, але в будь-якому разі після отримання: а) рахунку-фактури постачальника, в якому зазначені банківські реквізити; б) товарнои-транспортної накладної, складеної згідно вимог чинного законодавства; в) видаткової накладної; г) податкової накладної, складеної в електронній формі з дотриманням умов щодо реєстрації у порядку, визначеному чинним законодавством України (п. 5.1 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024).

Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31 грудня 2025 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від виконання своїх зобов`язань за договором, які виникли до моменту закінчення строку його дії (п. 9.1 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024).

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 не поставив позивачу товар, вартість якого була оплачена позивачем шляхом попередньої оплати, у зв`язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача попередню оплату у розмірі 400000,00 грн, а також 56866,11 грн пені, 5503,17 грн 3% річних та 13995,63 грн інфляційних втрат.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.

Відповідно до статті 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу (ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України).

24.04.2025 сторони склали Специфікацію №1 до Договору поставки №500016819 від 11.12.2024, в якій погодили найменування товару, його кількість, вартість - 861696,00 грн, умови оплати - передоплата 100% протягом 5-ти робочих днів після підписання специфікації обома сторонами, умови поставки - не пізніше 12.05.2025, але після підписання цієї специфікації обома сторонами.

Судом встановлено, що на підставі виставленого відповідачем рахунку на оплату №24 від 28.04.2025 на суму 861696,00 грн позивач 01.05.2025 сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 861696,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1254589 від 01.05.2025.

Як погоджено сторонами у специфікації - відповідач повинен був поставити позивачу товар у строк до 12.05.2025 включно.

Однак, матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду доказів виконання постачальником вказаного обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту ст. 693 Цивільного кодексу України вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97- ВР від 17.07.1997 ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з справ людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» від 23.10.1991, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 зазначив, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених Європейським судом з прав людини підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування щодо ефективного здійснення свого «права власності».

Статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності.

Отже, за висновками суду, відсутність дій відповідача щодо поставки товару, надає позивачу право на «законне очікування», що йому будуть повернуті кошти попередньої оплати. Не повернення відповідачем цих коштів прирівнюється до порушення права на мирне володіння майном (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Агрокомплекс проти України»).

Покупець має право на односторонню відмову від договору купівлі-продажу, зокрема, у випадку здійснення покупцем попередньої оплати та непередання продавцем товару після її отримання у встановлені договором строки, у такому випадку покупець має право на повернення попередньої оплати, водночас, з моменту відмови покупця від договору та вимоги повернути попередню оплату - обов`язок продавця поставити товар припиняється.

Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору купівлі-продажу та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар.

У зв`язку з тим, що відповідач не поставив позивачу на умовах Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 товар на суму 861696,00 грн (за Специфікацією №1) позивач звернувся до відповідача із повідомленням (вих. №444 від 21.05.2025) про повернення суми попередньої оплати протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання листа.

22.05.2025 відповідач повернув позивачу частину попередньої оплати - а саме грошові кошти у сумі 461696,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №789 від 22.05.2025.

Доказів повернення грошових коштів у сумі 400000,00 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Обов`язок Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» з повернення суми попередньої оплати у розмірі 400000,00 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не був спростований, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» суми попередньої оплати у розмірі 400000,00 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, позивач нарахував та заявляє до стягнення з відповідача пеню у розмірі 56866,11 грн за період з 13.05.2025 по 16.10.2025 (за період прострочки поставки товару).

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Згідно з п. 7.2 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 період нарахування неустойки (пені, штрафу) за договором складає 1 календарний рік, що передує зверненню до суду.

Відповідно до п. 7.3 Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 у разі порушення строків поставки товару, встановлених відповідною специфікацією, або у разі поставки товару не в повному обсязі, постачальник сплачує покупцю штрафну санкцію в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості непоставленого товару за кожний день прострочення, але не більше 10% від загальної вартості товару за відповідною специфікацією.

Суд зазначає, що вказана умова договору (п. 7.3) стосується порушення відповідачем негрошового зобов`язання - а саме зобов`язання з поставки товару.

Як встановив суд, у зв`язку з тим, що відповідач не поставив позивачу на умовах Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 товар на суму 861696,00 грн (за Специфікацією №1) позивач звернувся до відповідача із повідомленням (вих. №444 від 21.05.2025) про повернення суми попередньої оплати протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання листа.

22.05.2025 відповідач повернув позивачу частину попередньої оплати - а саме грошові кошти у сумі 461696,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №789 від 22.05.2025.

Отже, позивач реалізував своє право вимагати від відповідача (продавця) повернення суми попередньої оплати.

Суд зазначає, що покупець має право на односторонню відмову від договору купівлі-продажу, зокрема, у випадку здійснення покупцем попередньої оплати та непередання продавцем товару після її отримання у встановлені договором строки, у такому випадку покупець має право на повернення попередньої оплати, водночас, з моменту відмови покупця від договору та вимоги повернути попередню оплату - обов`язок продавця поставити товар припиняється.

Отже, відповідне право передбачає собою відмову від договору купівлі-продажу та припинення зобов`язань сторін за договором, в тому числі припинення обов`язку продавця поставити погоджений товар.

Таким чином, так як позивач реалізував своє право вимагати від відповідача повернення суми попередньої оплати, то у відповідача припинився обов`язок поставити товар та виник обов`язок повернути покупцю попередню оплату.

Одночасно вказані два обов`язки існувати не можуть.

Отже, обгрунтованим для нарахування пені за прострочення виконання відповідачем обовязку саме з поставки товару є період до 21.05.2025.

Надалі, у зв`язку з надсиланням позивачем відповідачу листа про повернення суми попередньої оплати, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу суму попередньої оплати - тобто, виникло грошове зобов`язання.

В свою чергу, за прострочення повернення суми попередньої оплати сторони у договорі могли б передбачити відповідальність постачальника. Однак, такої відповідальності Договором поставки №500016819 від 11.12.2024 не встановлено.

Зважаючи на викладені обставини суд здійснив власний розрахунок пені (за прострочення виконання відповідачем обов`язку з поставки товару) та дійшов висновку, що обгрунтованим розміром пені, що підлягає стягненню з відповідача, є 6586,66 грн, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» пені у розмірі 56866,11 грн підлягають частковому задоволенню у розмірі 6586,66 грн.

Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 5503,17 грн за період з 13.05.2025 по 16.10.2025 та інфляційні втрати у розмірі 13995,63 грн за період з травня 2025 року по вересень 2025 року.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.

Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.

Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.

Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).

Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.

Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.

Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.

Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:

- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;

- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.

З приводу здійснених позивачем нарахувань на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, суд зазначає, що їх можна нараховувати виключно за невиконання/прострочення виконання грошового зобов`язання, тобто в даному випадку - зобов`язання з повернення суми попередньої оплати.

Як встановив суд, у зв`язку з тим, що відповідач не поставив позивачу на умовах Договору поставки №500016819 від 11.12.2024 товар на суму 861696,00 грн (за Специфікацією №1) позивач звернувся до відповідача із повідомленням (вих. №444 від 21.05.2025) про повернення суми попередньої оплати протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання листа.

22.05.2025 відповідач повернув позивачу частину попередньої оплати - а саме грошові кошти у сумі 461696,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №789 від 22.05.2025 (з посиланням на реквізити листа позивача).

Отже, станом на 22.05.2025 відповідачем був отриманий лист позивача про повернення суми попередньої оплати.

Зважаючи на встановлений самим позивачем строк повернення відповідачем суми попередньої оплати - протягом 5-ти банківських днів з моменту отримання листа, суд дійшов висновку, що обгрунтованим для нарахування 3% річних та інфляційних втрат є період з 30.05.2025, оскільки прострочення з виконання грошового зобов`язання виникло саме з 30.05.2025.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 3% річних та інфляційних втрат (в межах заявленого позивачем періоду нарахування) та дійшов висновку, що їх обгрунтованим розміром є 4602,74 грн (3% річних за період з 30.05.2025 по 16.10.2025) та 2793,58 грн (інфляційні втрати за період з червня по вересень 2025 року), у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» у вказаній частині позовних вимог підлягають частковому задоволенню.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Ірем Пак Групп» (03127, м. Київ, проспект Голосіївський, буд. 114, к. 1; ідентифікаційний код: 44735318) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дельта Вілмар Україна» (65481, Одеська обл, Одеський р-н, м. Південне, вул. Індустріальна, буд. 6; ідентифікаційний код: 33268860) суму основного боргу у розмір 400000 (чотириста тисяч) грн 00 коп., пеню у розмірі 6586 (шість тисяч п`ятсот вісімдесят шість) грн 66 коп., 3% річних у розмірі 4602 (чотири тисячі шістсот дві) грн 74 коп., інфляційні втрати у розмірі 2793 (дві тисячі сімсот дев`яносто три) грн 58 коп. та судовий збір у розмірі 4967 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят сім) грн 80 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак