СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2025 року м. Харків Справа № 922/4022/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Винограденка Микити Васильовича (вх.№1968Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 17.01.2025 у справі №922/4022/24 (повний текст рішення складено та підписано 17.01.2025 суддею Хотенцем П.В. у приміщенні Господарського суду Харківської області)

за позовом Публічного акціонерного товариства Укрнафта, м.Київ,

до фізичної особи - підприємця Винограденка Миколи Васильовича, м.Харків,

про стягнення 13673,00 грн,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство Укрнафта звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - фізичної особи - підприємця Винограденка Миколи Васильовича (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ), в якій просив суд стягнути з відповідача 13673,00 грн штрафу за порушення строків поставки за договором поставки від 23.04.2024 № 13/1440-МТР.

Також позивач просив покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору та розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Позов обґрунтовано порушенням відповідачем встановленого Додатком № 1 до договору поставки від 23.04.2024 № 13/1440-МТР строку поставки товару на загальну суму 136730 грн понад 30 днів та застосуванням за таке порушення передбаченого п. 6.1. Договору штрафу в розмірі 10% вартості несвоєчасно поставленого товару за прострочення поставки понад 30 днів.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 17.01.2025 у справі №922/4022/24 позов задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи - підприємця Винограденка Миколи Васильовича (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства Укрнафта 13673,00 грн штрафу та 3028,00 грн судового збору.

Рішення обґрунтовано доведеністю факту поставки товару загальною вартістю 136730 грн з порушенням встановленого Додатком № 1 до Договору строку понад 30 днів та правомірністю застосування за відповідне порушення передбаченого п. 6.1. Договору штрафу в розмірі 10% від вартості непоставленого товару.

Відповідач подав на зазначене рішення до Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить це рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити, судові витрати покласти на позивача.

В обгрутування апеляційної скарги відповідач зазначає, зокрема, на те, що він не був повідомлений про розгляд даної справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим не мав можливості висловити свої заперечення проти позову під час розгляду справи в суді першої інстанції оскільки ухвала про відкриття провадження у справі у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін ним не отримувалась, а поштовий конверт з відповідним відправленням повернувся до суду через те, що у позовній заяві неправильно вказано ім`я відповідача, зокрема, зазначено: Микола замість Микита, тому на конверті невірно вказано дані адресата, а отже, ФОП Винограденко Микита Васильович не повідомлявся про розгляд справи №922/4022/24. Разом з цим скаржник зазначає, що про розгяд даної справи він дізнався 22.08.2025 після отримання від банку, в якому він обслуговується, повідомлення про накладення арешту на його грошові кошти в рамках виконавчого провадження з виконання наказу, виданого Господарським судом Харківської області на виконання оскаржуваного рішення, після чого 02.09.2025 ознайомився з повним текстом оскаржуваного рішення.

В обгрунтування своїх заперечень по суті справи відповідач посилається, зокрема, на те, що поставка товару за видатковими накладними №№ 13/440-1, 13/440-2, 13/440-4 відбулась на початку червня 2024 року, тобто з порушенням встановленого строку поставки до 30 днів, а не більше 30 днів, як на це безпідставно посилається позивач, що підтверджується відповідними накладними та актами приймання-передачі товару за кількістю та якістю, а також листом позивача від 07.06.2024 № 01/01/13/10/21/01-02/01/4973 про усунення невідповідностей поставленого товару.

При цьому відповідач зазначає, що пунктом 6.1. Договору дифіренційовано розмір відповідальності у вигляді штрафу, в залежності від тривалості порушення, а саме, за прострочення поставки з порушенням строку до 30 днів передбачено штраф в розмірі 5% вартості товару, а за відповідне прострочення з порушенням строку на 30 днів і більше-штраф в розмірі 10%.

Разом з цим відповідач зазначив, що позивач звертався до нього з претензією від 03.06.2024 про сплату штрафу за прострочення поставки всього передбаченого договором товару в розмірі 6 836,50 грн, що становить 5% його вартості, таким чином визнавши факт прострочення поставки товару до 30 днів і відповідна претензія була задоволена відповідачем, але позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції приховав від суду вказані обставини, які мають значення для справи.

Також відповідач зазначив те, що у видаткових накладних №№ 13/440-1, 13/440-2, 13/440-4, за якими відбувалась поставка товару, за прострочення якої нараховано до стягнення штраф в розмірі 10% від вартості всього товару, визначеного Договором - 136730 грн, зазначено іншу вартість товару-фотопасток в кількості 10 штук - 99130 грн, а тому позивачем не підтверджено прострочення товару на загальну вартість 136730 грн, на яку він послався в обґрунтування позову, що також залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Крім цього відповідач зазначив те, що застосування відповідальності у вигляді штрафу за прострочення поставки товару на строк до 30 календарних днів та штрафу за прострочення поставки того самого товару на строк понад 30 календарних днів є подвійним застосуванням однієї форми відповідальності за одне і те саме правопорушення, що заборонено статтею 61 Конституції України, про що зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2025 для розгляду справи № 922/4022/24 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Крестьянінов О.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Винограденка Микити Васильовича (вх.№1968Х/2) на рішення Господарського суду Харківської області від 17.01.2025 у справі №922/4022/24 та ухвалено здійснити її розгляд без повідомлення учасників справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.11.2025, у зв`язку з перебуванням на навчанні судді Крестьянінова О.О., для розгляду справи № 922/4022/24 сформовано склад колегії суддів: головуючий суддя Тарасова І.В., суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В.

Відповідно до ч. 14 статті 32 Господарського процесуального кодексу України, у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження.

13.10.2025 від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу ( вх. №12044), згідно з яким він просить змінити рішення, стягнувши з відповідача 4 956,50 грн штрафу на підставі п. 6.1. Договору, враховуючи те, що відповідач прострочив поставку всього товару, а саме: за видатковими накладними від 02.06.2024 № № 13/1440-1, 13/1440-2, 13/1440-4 на загальну суму 99130 грн понад 30 днів, а за видатковими накладними № № 13/1440-3, 13/1440-5 на загальну суму 37600 до 30 днів, а також сплатив штраф в сумі 6836 грн.

13.10.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він виклав заперечення на відзив позивача на апеляційну скаргу, а також додаткові пояснення стосовно обставин по суті справи.

Зокрема, відповідач зазначив про безпідставність вимог позивача щодо часткового задоволення позовних вимог в сумі 4 956,50 грн, враховуючи те, що за відомостями сукупності наявних у матеріалах справи доказів, насамперед актів позивача про приймання-передачу продукції(товарів) за кількістю та якістю від 03.06.2024 №№ 4956,5021 та від 04.06.2024 № 323/4909, факт складання яких позивач не оспорює, поставка всього товару за видатковими накладними № № 13/1440-1, 13/1440-2, 13/440-3, 13/1440-4, 13/440-5 відбулась на початку червня, а тому проставлені з боку позивача дати отримання товару на початку липня 2024 року не слід брати до уваги як дати поставок за Договором, у той час як в своїх листах позивач вимагав усунути зазначені у вказаних актах недоліки товару, а поставка товару з недоліками не є простроченням виконання зобов`язання з поставки, враховуючи те, що п. 5.6. Договору передбачено у такому випадку обов`язок постачальника з усунення недоліків, у строки, що зазначені в акті виявлених недоліків.

Крім цього, 13.10.2025 від відповідача надійшла заява про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги, в розмірі 4000 грн.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та додаткових пояснень відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах, встановлених статтею 269 ГПК України, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлгає задоволенню, зважаючи на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 23.04.2024 між Публічним акціонерним товариством "Укрнафта" (позивачем, покупцем) та фізичною особою - підприємцем Винограденко Микитою Васильовичем (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) (відповідачем, постачальником) було укладено договір про закупівлю № 13/4440-МТР, відповідно до предмету якого постачальник зобов`язується виконати поставку товару у погоджені сторонами строки фотопастки відповідно до коду ДК021:2015:3865000-6 "Фотографічне обладнання", а покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар на умовах цього Договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що номенклатура, кількість, ціна, умови гарантії, а також строк, місце та умови поставки товару визначені у Специфікації до даного Договору, яка підписується уповноваженими представниками сторін , що є Додатком № 1 до цього Договору та є його невід`ємною частиною.

Згідно з п. 2.2. Договору інформація про технічні, якісні та кількісні характеристики товару визначена у Додатку № 2 до цього Договору , який є його невід`ємною частиною

У специфікації, яка є Додатком № 1 до Договору сторони погодили поставку товару:фотопасток Suntek НС950 plus у кількості 5 штук ціною 9400 грн без ПДВ, всього на 47000 та та фотопасток Suntek НС935 plus у кількості 9 штук ціною 9970 грн, всього на 89730 грн,

Загальна ціна товару у Специфікації становить 136730 грн.

У Додатку № 2 до Договору Технічній специфікації, сторони, крім технічних, якісних та кількісних характеристики товару визначили строк його поставки протягом 30 календарних днів та умови поставки DDP-склад вантажоодержувача. Транспортні витрати включені в ціну товару.

Згідно з пунктом 3.2. Договору загальна вартість товару становить 136730,00 грн.

Відповідно до пункту 5.1. договору умови поставки, які встановлюються відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів "Інкотермс - 2020", місце та строки поставки визначаються в Специфікації до даного Договору.

Відповідно до пункту 5.1. Договору умови поставки, які встановлюються відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «ІНКОТЕРМС-2020», місце, умови та строки поставки визначаються у Специфікації до Даного Договору.

Відповідно до пункту 5.4. Договору датою поставки товару та моментом отримання покупцем товару від постачальника вважається дата підписання сторонами відповідної видаткової накладної та акту приймання - передачі товару за кількістю та якістю (після зняття всіх зауважень).

Згідно пункту 5.7. договору право власності та ризики на товар переходять від постачальника до покупця з моменту підписання сторонами відповідної видаткової накладної та акту приймання - передачі товару за кількістю та якістю (після зняття всіх зауважень) згідно з умовами даного договору.

Строк дії Договору в його пункті 10.1 встановлено до 31.12.2024.

Як свідчать матеріали справи договір підписаний 23 квітня 2024 року.

Відповідно, поставка визначеного договором всього товару на загальну суму 136730 грн повинна була відбутися до 23 травня 2024 року включно.

Позивачем до матеріалів справи додано видаткові накладні від 02.06.2024 №№ 13/440-1, року №131440-2 , 13440-4.

У видатковій накладній від 02.06.2024 № 13/440-1 зазначено про поставку товару -фотопасток Suntek НС935 plus у кількості 5 штук ціною 9970 грн за штуку на загальну суму 49850 грн.

У видатковій накладній від 02.06.2024 № 13/440-2 зазначено про поставку товару -фотопастки Suntek НС950 plus у кількості 1 штуки ціною 9400 грн за штуку.

У видатковій накладній від 02.06.2024 № 13/440- 4 зазначено про поставку товару -фотопасток Suntek НС935 plus у кількості 4 штук ціною 9970 грн за штуку на загальну суму 39880 грн.

Всього за вказаними видатковими накладними поставлено товару на загальну суму 99130 грн, тобто частину визначеного договором товару. Решта товару, який підлягав поставці за Договором та не вказаний у цих видаткових накладних, становить фотопастки Suntek НС950 plus у кількості 4 штуки ціною 9400 грн за штуку, всього на 37600 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані з боку постачальника особисто ФОП Винограденко М.В. , а з боку покупця - уповноваженими особами із зазначенням в реквізиті «Отримав» поряд з підписом їх прізвищ та ініціалів, дати 02.07.2024 у видаткових накладних №№ 13/440-1, 13/440-4 та дати 10.07.2024 у видатковій накладній №13/440-2

Відповідно до пункту 6.1. договору при недотриманні постачальником строків поставки, постачальник сплачує покупцю штраф в розмірі 5% вартості несвоєчасно поставленого товару за прострочення до 30 днів та 10% вартості несвоєчасно поставленого товару - за прострочення 30 днів і більше.

Суд, пославшись на те, що згідно з видатковими накладними від 02.06.2024 №№ 13/440-1, 13440-4, поставка товару відбулася 02 липня 2024 року, а по накладній від 02 червня 2024 року №13/440-2 10 липня 2024 року, визнав доведеним факт поставки товару на загальною суму договору вартістю 136730 грн з порушенням встановленого Договором строку понад 30 днів, та правомірністю у зв`язку з цим застосування позивачем до відповідача за відповідне порушення передбаченого п. 6.1. Договору штрафу в розмірі 10% від вартості товару, поставку якого прострочено.

Надаючи в процесі апеляційного перегляду справи оцінку обставинам справи, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступні мотиви.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексуУкраїни підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов`язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов`язку щодо першої сторони.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то вонопідлягаєвиконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини першої Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Частиною 3 цієї серед основних засад (принципів) господарського судочинства визначено, зокрема, змагальність сторін;

Статтями 13 та 74 Господарського процесуального кодексу України встановлено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Разом з цим, частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, в той час як частиною 4 цієї статті встановлено заборону суду збирати докази , що стосуються предмету спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Разом з цим, статті 73 Господарського процесуального кодексу України, визначає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 91 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно до статті 76 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Відповідно до статті 78 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.

Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt).

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". У рішенні ЄСПЛ від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), зазначено, що суд, оцінюючи фактичні обставини справи, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.

Таким чином суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Зазначена правова позиція щодо стандарту доказування викладена в постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 04.03.2021 у справі № 908/1879/17, від 18.04.2023 у справі № 909/952/21.

Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до статті 237 Господарського процесуального кодексу України при ухваленні рішення суд вирішує,зокрема, питання щодо того, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Суд зауважує, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є компетенцією виключно національних судів першої та апеляційної інстанцій. Проте зважаючи на прецедентну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Матеріалами справи підтверджуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо того, що він не був повідомлений про розгляд даної справи в суді першої інстанції, у зв`язку з чим не мав можливості висловити свої заперечення проти позову під час розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки ухвала про відкриття провадження у справі у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін ним не отримувалась , а поштовий конверт з відповідним відправленням повернувся до суду через те, що у позовній заяві неправильно вказано ім`я відповідача, зокрема, зазначено: Микола замість Микита, тому на конверті невірно вказано дані адресата, а отже, ФОП Винограденко Микита Васильович не повідомлявся про розгляд справи №922/4022/24. Разом з цим скаржник зазначає, що про розгяд даної справи він дізнався 22.08.2025 після отримання від банку, в якому він обслуговується, повідомлення про накладення арешту на його грошові кошти в рамках виконавчого провадження з виконання наказу, виданого Господарським судом Харківської області на виконання оскаржуваного рішення, після чого 02.09.2025 ознайомився з повним текстом оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Оскільки, як зазначено вище, матеріалами справи підтверджуються доводи апеляційної скарги відповідача щодо неможливості подання ним доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову внаслідок неповідомлення судом його про розгляд справи, останнім доведено неможливість подання доданих ним до апеляційної скарги доказів, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим колегія суддів приймає відповідні докази.

Як зазначено вище, спірна сума штрафу нарахована позивачем за порушення встановленого Договором строку поставки товару на всю суму договору - 136730 грн більше ніж на 30 днів на підставі п. 6.1. Договору, яким дифіренційовано розмір відповідальності у вигляді штрафу в залежності від тривалості порушення, а саме, за прострочення поставки з порушенням строку до 30 днів передбачено штраф в розмірі 5% вартості товару, а за відповідне прострочення з порушенням строку на 30 днів і більше-штраф в розмірі 10%.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 910/12876/19 викладено наступні висновки щодо правомірності застосування аналогічних умов договору щодо штрафу за прострочення виконання зобов`язання.

Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються в конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексуУкраїни). Крім того, положення умов договору мають відповідати засадам цивільного законодавства, зокрема, зазначеним у статті 3 Цивільного кодексу України.

Разом з тим за частиною третьою статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 Цивільного кодексу України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 Цивільного кодексу України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Щодо обрання варіанту реалізації розсуду суду у контексті застосування його у системному зв`язку з нормами законодавчих актів, а саме статей 3, 549, 628, 629 Цивільного кодексу України та статті 61 Конституції України слід керуватися визначеним частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Відтак реалізація повноважень із суддівського розсуду має спрямовуватися на вибір оптимального варіанту розв`язання спірного правового питання, пошук необхідної правової норми, її розуміння та інтерпретацію, справедливе вирішення спору відповідно до встановлених судами обставин кожної конкретної справи.

Стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання, оскільки у такому випадку єдине порушення полягає у простроченні виконання зобов`язання за договором на строк понад 30 календарних днів, і вказаний строк охоплює порушення зобов`язання на строк понад 10 календарних днів.

Одночасне стягнення штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 10 календарних днів та штрафу за прострочення виконання зобов`язання на строк понад 30 календарних днів є подвійним стягненням штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання, що не узгоджується з приписами статті 61 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути двічі притягнутий до відповідальності одного виду.

Відповідно до ч. 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З огляду на наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, а також ту обставину, що відповідачем вже сплачено штраф за порушення строку поставки товару за Договором до 30-ти днів в розмірі 5% від вартості товару в сумі 6836,50 грн, відповідна сума в разі підтвердження вчинення відповідного порушення строком на 30 днів і більше не може бути повторно стягнута у складі штрафу за порушення строком на 30 днів і більше в розмірі 10% від вартості товару.

Проте, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено простроченння відповідачем строку поставки товару на 30 днів і більше.

Як зазначено вище, поставка всієї кількості визначеного договором товару на загальну суму 136730 грн повинна була відбутися до 23 травня 2024 року включно.

Натомість позивачем до матеріалів справи додано видаткові накладні від 02 червня 2024 року №№ 13/440-1, року №131440-2 , 13440-4.

У видатковій накладній від 02.06.2024 № 13/440-1 зазначено про поставку товару -фотопасток Suntek НС935 plus у кількості 5 штук ціною 9970 грн за штуку на загальну суму 49850 грн.

У видатковій накладній від 02.06.2024 № 13/440-2 зазначено про поставку товару -фотопастки Suntek НС950 plus у кількості 1 штуки ціною 9400 грн за штуку.

У видатковій накладній від 02.06.2024 № 13/440-1 зазначено про поставку товару -фотопасток Suntek НС935 plus у кількості 4 штук ціною 9970 грн за штуку на загальну суму 39880 грн.

Всього за вказаними видатковими накладними поставлено товару на загальну суму 99130 грн, тобто частину визначеного договором товару. Решта товару, який підлягав поставці за Договором та не вказаний у цих видаткових накладних, становить фотопастки Suntek НС950 plus у кількості 4 штуки ціною 9400 грн за штуку, всього на 37600 грн.

Зазначені видаткові накладні підписані з боку постачальника особисто ФОП Винограденко М.В. , а з боку покупця уповноваженими особами із зазначенням в реквізиті «Отримав» поряд з підписом їх прізвищ та ініціалів дати 02.07.2024 у видаткових накладних №№ 13/440-1, 13/440-4 та дати 10.07.2024 у видатковій накладній №13/440-2.

Суд пославшись на те, що згідно з видатковими накладними від 02.06.2024 №№ 13/440-1, 13440-4 поставка товару відбулася 02.07.2024, а по накладній від 02.06.2024 №13/440-2 10.07.2024, визнав доведеним факт поставки товару на загальну суму договору вартістю 136730 грн з порушенням встановленого Договором строку понад 30 днів, та правомірністю у зв`язку з цим застосування позивачем до відповідача за відповідне порушення передбаченого п. 6.1. Договору штрафу в розмірі 10% від вартості непоставленого всього визначеного Договором товару.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповдіно до статті 9 цього Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, видаткові накладні в розумінні чинного законодавства є первинними документами, в яких сторони фіксують факти господарських операцій з поставки, у тому числі дати поставок.

Разом з цим, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, зокрема викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17, постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.06.2022 у справі 922/2115/19, постановах Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 20.12.2018 у справі № 910/19702/17, від 04.11.2019 у справі № 905/49/15 та від 29.01.2020 у справі № 916/922/19 визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару, зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця. У разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару;

Отже, обставина щодо дат поставки за вищенаведеними накладними мають встановлюватися не виключно з дат, які в них зазначені сторонами, а в сукупності з іншими доказами, з дотриманням встановлених господарським процесуальним кодексом України правил та стандартів доказування, з урахуванням положень чинного законодавства та умов договору, які встановлюють момент виконання постачальником обов`язку з передання товару покупцеві.

Як зазначено вище, у Додатку № 2 до Договору Технічній специфікації, сторони визначили базис поставки відповідно до Міжнародних правил тлумачення торговельних термінів «ІНКОТЕРМС-2020»DDP - склад вантажоодержувача, який відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати ІНКОТЕРМС (редакція 2020 року) передбачає обов`язок продавця здійснити постачання товару, який пройшов митне очищення для імпорту, покупцю, без розвантаження, в обумовлене сторонами місце призначення, в данному випадку на склад покупця.

Статтею 664 Цивільного кодексу України передбачено, що обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Відповідно до п. 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 № 363, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України за № 128/2568, товарно-транспортна накладна єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт» та цими Правилами.

Пунктом 11.1. цих Правил передбачено, що основним документом на перевезення вантажів є товарно-транспортна накладна, яка містить всі обов`язкові реквізити, визначені Законом України «Про автомобільний транспорт», форму якої наведено в додатку 7 до цих Правил.

За змістом наведених умов Договору та положень чинного законодавства виконання постачальником - відповідачем обов`язку з поставки товару вважається виконаним з моменту прибуття автомобіля під розвантаження в обумовлений у Специфікації до Договору склад покупця - позивача, відомості про це фіксуються у товарно-транспортній накладній.

Разом з цим, відповідач додав до апеляційної скарги складений позивачем акт приймання-передачі продукції(товарів) за кількістю та якістю (на відповідальне зберігання) від 03.06.2024 № 5021, в якому зазначено відомості про приймання позивачем від відповідача відповідно до умов Договору від 23.04.2024 № 13/1440-МТР після прибуття 03.06.2024 на визначену сторонами в Договорі адресу складу позивача товару, який за номенклатурою та вартістю відповідає товару, зазначеному у видатковій накладній № 13/440-1, згідно з товарно-транспортною накладною від 02.06.2024, час видачі товару 03.06.2024 о 16:01:00 год.

Також відповідачем до апеляційної скарги доданий складений позивачем акт приймання-передачі продукції(товарів) за кількістю та якістю (на відповідальне зберігання) від 03.06.2024 № 4956, в якому зазначено відомості про приймання позивачем від відповідача відповідно до умов Договору від 23.04.2024 № 13/1440-МТР після прибуття 03.06.2024 на визначену сторонами в Договорі адресу складу позивача товару, який за номенклатурою та вартістю відповідає товару, зазначеному у видатковій накладній № 13/440-2 згідно з товарно-транспортною накладною від 02.06.2024, час видачі товару 03.06.2024 о 16:01:00 год.

Відповідачем до апеляційної скарги додано лист від 07.06.2024 № 01/01/13/10/21/01-02/01/4973, в якому позивач, посилаючись на складання вищевказаних актів приймання-передачі продукції (товарів) за кількістю та якістю, вимагав усунути зазначені в них недоліки товару, тим самим підтвердив факт складання цих Актів , й відповідно, наведені в них відомості щодо надання відповідачем 03.06.2025 товару за Договором у розпорядження позивача .

Крім цього відповідачем до апеляційної скарги додано лист позивача № 01/01/13/10/21/01-02/01/4778 датований 03.06.2024, в якому останній, посилаючись на поставку відповідачем всього товару за Договором з порушенням встановленого строку до 30 днів, вимагав сплатити штраф розмірі 6836,50 грн, що складає 5% всього визначеного Договором товару вартістю 136730 грн.

На виконання вказаної вимоги відповідач платіжною інструкцією від 04.06.2024 сплатив вказану суму штрафу, що позивачем не оспорюється.

Як зазначено вище, всього за доданими до позовної заяви видатковими накладними від 02.06.2024 №№ 13/440-1, 13/440-2, 13/440-4 було поставлено товару на загальну суму 99130 грн, тобто частину визначеного договором товару. Решта товару, який підлягав поставці за Договором та не вказаний у цих видаткових накладних, становить фотопастки Suntek НС950 plus у кількості 4 штуки ціною 9400 грн за штуку, всього на 37600 грн.

Разом з цим відповідачем до апеляційної скарги додано лист від 07.06.2024 № 01/01/13/10/28/02-02/01/9080, в якому він посилається на поставку відповідачем товару за видатковими накладними від 02.06.2024 №№ 13/440-3, 13/440-5 з порушеням встановленого строку до 30 днів, у зв`язку з чим вимагав від відповідача сплати нарахованого на підставі п. 6.1. Договору штрафу в розмірі 5% вартості вказаного товару та окрім цього, як зазначено вище, листом від 03.06.2024 № 01/01/13/10/21/01-02/01/4778 позивач, посилаючись на поставку відповідачем всього товару за Договором з порушенням встановленого строку до 30 днів, вимагав сплатити штраф розмірі 6836,50 грн, що складає 5% всього визначеного Договором товару вартістю 136730 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу та в додаткових поясненнях сторони визнають факт здійснення поставки товару за Договором за видатковими накладеними від 02.06.2024 № № 13/440-3, 13/440-5 на суму 37600 грн з порушеням встановленого строку до 30 днів.

З урахуванням умов Договору та положень чинного законодавства, які визначають момент виконання постачальником обов`язку з передання товару моментом надання постачальником товару під розвантаження в узгоджених сторонами місцезнаходженнях складів покупця, відомостей, що містяться у складених самим позивачем Актах приймання передачі поставленого відповідачем за спірним Договором товару за кількістю та якістю щодо дат фактичного прибуття товару до узгоджених сторонами в Договорі адрес складів позивача, відповідних відомостей у листах самого позивача на адресу відповідача, проставлені у доданих до позовної заяви видаткових накладних дати отримання позивачем товару не підтверджують, що ці дати є тотожніми датам фактичного виконання відповідачем обов`язку з передання товару у розпорядження покупця позивача за спірним Договором.

При цьому колегія суддів наголошує, що з урахування наведених положень чинного законодавства та умов Договору щодо базису поставки, ключовим моментом для підтвердження дати господарської операції з поставки товару є саме момент надання товару у розпорядження покупця шляхом його доставки транспортом до узгоджених місць складів покупця, а не дата, з якої покупець розпочав виконання свого зустрічного обов`язку з прийняття наданого йому в розпорядження товару.

Разом з цим колегія суддів погоджується з доводами, наведеними відповідачем у додаткових поясненнях щодо того, що поставка товару з недоліками, про необхідність яких зазначено у вищенаведених Актах приймання-передачі товару за кількістю та якістю, не є простроченням виконання зобов`язання з поставки, враховуючи те, що п. 5.6. Договору передбачено у такому випадку обов`язок постачальника з усунення недоліків, у строки, зазначені в акті виявлених недоліків, а не повернення товару.

З урахуванням наведеного, колегія суддів зазначає, що господарський суд першої інстанції внаслідок порушення норм процесуального права, нез`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильного застосування норм матеріального права безпідставно датами господарських операцій з поставки товару за спірним договором визначив проставлені представниками позивача дати про фактичне отримання товару, а не дати надання відповідачем товару у розпорядження позивача під розвантаження до узгоджених договором місцезнаходженнях складів позивача, внаслідок чого неправомірно зазначив про допущення відповідачем прострочення з поставки товару понад 30 днів, у той час як наведеною сукупністю доказів підтверджується те, що поставка всього товару за Договором відбулась у строки, які не відповідають такому простроченню, за яке позивач нарахував спірну суму штрафу, тобто позивачем не доведено вказаного прострочення.

З огляду на наведене, оскаржуване рішення підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про відмову в позові.

При цьому колегія суддів наголошує, що підставою для відмови в позові у даному випадку є саме його необґрунтованість, а не пред`явлення позову до неналежного відповідача через неправильне зазначення позивачем у позові та судом в рішенні імені відповідача - " ОСОБА_1 " замість правильного " ОСОБА_1 ", оскільки позивач в позові та суд в оскаржуваному рішенні зазначив правильний код ЄДРПОУ відповідача, який є основним ідентифікатором суб`єкта господарювання, щодо якого прийнято судове рішення.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача зі сплати судового збору за подання позову залишаються за ним, а витрати відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають покладенню на позивача.

Крім цього, 13.10.2025 від відповідача надійшла заява про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги в розмірі 4000 грн.

Щодо зазначеної заяви колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 59 Конституції Україникожен має право на професійну правничу допомогу.

За положеннями статті 15 Господарського процесуального кодексу Українисуд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, установлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу Україниє відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно зі статтею 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що інші, ніж судовий збір судові витрати покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 3 частини 1 ст. 244 Господарського процесуального кодексу Українисуд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо не вирішено питання про судові витрати.Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі, якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи справи апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення -скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову в позові, з огляду на положення частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України обґрунтований розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу, пов`язану з розглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягає покладенню на позивача.

Згідно з частиною 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу Українипередбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідачем до заяви про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу додано договір про надання правової допомоги від 08.09.2025 № 18/г, укладений між відповідачем та адвокатом Криштопою Я.В., згідно з предметом якого адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу у господарській справі № 922/4022/24 клієнтові - відповідачеві, а останній - виплатити гонорар за надання правової допомоги, який за пунктом 4.1. Договору є фіксованим - 4000 грн, а також додано платіжну інструкцію від 03.10.2025, за якою відповідачем сплачено адвокату вказану суму гонорару.

Відповідно до частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу Україниза результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу Українизменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексувизначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу Українипід час вирішення питання про розподіл судових витрат суд ураховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу Українисуду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

Оскільки позивач не заявляв клопотання про зменшення через неспівмірність заявлених відповідачем до розподілу витрат на професійну правничу допомогу, розмір цих витрат не підлягає оцінці на відповідність вказаному критерію.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що окрім вказаного критерію співмірності, суд має оцінити відповідні витрати на предмет їх реальності.

Згідно з частиною 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу Українирозмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 підтвердила свій висновок, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44).

У цілому нормами процесуального законодавства (частина 4 ст.126 та частина 5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України) передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Відповідно до статті 26 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльністьадвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Стаття 1 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність визначає, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України Про адвокатуру і адвокатську діяльність гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Частинами 1 та 2 статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність установлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зазначено, зокрема те, що вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною 1 статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність як форма винагороди адвоката, але в розумінні Цивільного кодексу Українистановить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, ураховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 зазначено, що за змістом пункту 1 частини 2 ст.126, частини 8 ст.129 Господарського процесуального кодексу Українирозмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 ст.126 цього Кодексу).

Як зазначено вище, відповідно до умов укладеного між відповідачем та адвокатом Криштопою Я.В. договору про надання правової допомоги від 08.09.2025 № 18/г , адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу у господарській справі № 922/4022/24 клієнтові -відповідачеві, а останній- виплатити гонорар за надання правової допомоги , який за пунктом 4.1. є фіксованим і становить 4000 грн, а тому в даному випадку відповідачеві не слід підтверджувати склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання його умов.

Разом з цим реальність наданих адвокатом послуг, надання яких передбачено вказаним Договором про надання правової допомоги, підтверджується складеною ним апеляційною скаргою та додатковими поясненнями по справі, доводи яких покладено в основу постанови суду апеляційної інстанції.

З наведеного вбачається, що заявлені відповідачем до розподілу витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн є підтвердженими у відповідності до вимог статті 126 Господарського процесуального кодексу України, а тому підлягають стягненню на його користь з позивача.

Виходячи з наведеного та керуючись ст.ст. 126, 129, 269, п. 2 ч.1 ст. 275, п. 4 ч. 1 ст. 277, ст.ст. 281, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу відповідача - фізичної особи-підприємця Винограденка Микити Васильовича задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 17.01.2025 у справі №922/4022/24

скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" (04053, м. Київ, пров. Несторівський, 3-5, ідентифікаційний код 00135390) на користь фізичної особи - підприємця Винограденко Микити Васильовича ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 3633,60 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги та 4000 витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строк її оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя І.В. Тарасова

Суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза