РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

29.01.2025Справа № 910/10491/24

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Рєпкіній Ю.Є., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом за позовом Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) вул. Хрещатик, 36, м. Київ,01001

до Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд" вул. Електротехнічна, 11, м. Київ,02232

про стягнення 2 082 138,62 грн. та зобов`язання включити вимоги до передавального акту

представники сторін:

від позивача: Цимбаліст В.В.

від відповідача: Хамраєва К.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд" про стягнення 2 082 138,62 грн., а саме 2 030 928,93 грн. пайового внеску з урахуванням індексу інфляції, 51 209,69 грн. пені, а також зобов`язання відповідача в особі комісії з реорганізації включити кредиторські вимоги у розмірі 2 082 138,62 грн. до передавального акту.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем як забудовником умов укладеного між сторонами Договору № 411 від 04.05.2006 року та Додаткової угоди № 1 від 09.10.2007 року до нього в частині своєчасної та повної сплати пайового внеску на створення інженерно - транспортної інфраструктури м. Києва, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість, за наявності якої позивачем нарахована пеня, а також на протиправне ухилення комісії з реорганізації КП "Ватутінськінвестбуд" від включення кредиторських вимог в сумі 2 082 138,62 грн до передавального акту.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2024 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

Через систему "Електронний суд" 16.09.2024 від позивача на виконання вимог ухвали суду від 05.09.2024 надійшла заява б/н від 16.09.2024 про усунення недоліків позовної заяви, розглянувши яку суд встановив, що недоліки позовної заяви, які зумовили залишення її без руху, позивачем усунено.

Ухвалою Господарського суду від 24.09.2024 року за результатами розгляду заяви про усунення недоліків позовної заяви, останню прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 910/10491/24 та приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.10.2024 року.

Проте, призначене на 24.10.2024 року підготовче засідання не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Селівона А.М. на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.11.2024 року підготовче засідання у справі призначено на 21.11.2024 року.

У підготовчому засіданні 21.11.2024 року з метою надання представнику відповідача можливості підготовки відповіді на заперечення позивача протокольною ухвалою оголошено перерву до 12.12.2024 року.

Судом доведено до відома представників сторін, що до початку судового засідання 21.11.2024 року через систему Електронний суд надійшли: від представника відповідача 21.10.2024 року відзив на позовну заяву б/н від 21.10.2024 року, з доказами надсилання його копії на адресу позивача, в якому Комунальне підприємство заперечує проти позовних вимог, посилаючись на здійснення позивачем необґрунтованого коригування розміру несплаченої частки пайових внесків починаючи з травня 2006 року не тільки на індекс інфляції, а й на суму пені, що не передбачено умовами Договору та чинним законодавством, а також зазначає про безпідставне застосування позивачем до спірного періоду заборгованості приписів п. 8.3 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 року за №411/1415, яке набрало чинності з 01.01.2017 року. Додатково відповідач повідомляє про неможливість здійснення оплати пайових внесків з огляду на невиконання зобов`язань ТОВ «Соцінвестбуд» як інвестором за інвестиційним договором від 28.01.2005 року № І26А-0527, обрання позивачем в частині предмету позову про включення вимог кредитора у передавальний акт не ефективного способу захисту та застосування позовної давності до вимог позивача; від представника позивача 29.10.2024 року відповідь на відзив б/н від 28.10.2024 року, з доказами надсилання на адресу відповідача, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача та зазначає, що при розрахунку обсягу пайової участі в Договорі та в подальшому при визначені розміру заборгованості з урахуванням вимог договору застосовується єдина методика, зокрема, з метою відшкодування до міського бюджету міста Києва втрат від інфляції внаслідок розстрочення сплати пайового внеску у часі та уникнення подвійного нарахування інфляції, Департаментом застосовуються коефіцієнти інфляції по відношенню до 01.01.2003 року, та за неналежне виконання умов Договору в частині порушення термінів оплати на частку, що підлягає сплаті до 28 числа кожного місяця, з урахуванням підпункту 2.1.2 пункту 2.1 розділу 2 Договору щодо нарахування штрафних санкцій, передбачених підпунктом 3.1.1 та підпунктом 3.1.2 пункту 3.1 розділу 3 Договору. При цьому позивач вважає обґрунтованим застосування Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого 15.11.2016 року рішенням Київської міської ради № 411/1415 та зазначає, що Департамент в силу статті 107 ЦК України як кредитор вправі вимагати від відповідача в особі комісії з реорганізації як виконання зобов`язань так і включення кредиторських вимог за такими зобов`язаннями до передавального акту; від представника відповідача 04.11.2024 року - заперечення на відповідь на відзив б/н від 04.11.2024 року, з доданими доказами надсилання на адресу позивача, в яких відповідач вважає доводи позивача, викладені у відповіді на відзив на позовну заяву необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами, та такими, що не спростовують доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву; від представника позивача 20.11.2024 року надійшли заперечення б/н від 20.11.2024 року на заяву відповідача про застосування строків позовної давності, з доказами надсилання на адресу відповідача, в яких позивач просить суд відмовити в задоволенні заяви відповідача та наголошує, що договір вважається закінченим з дати повного його виконання, проте на момент подачі позову до суду зобов`язання відповідачем не виконані, отже, договір є чинним, а строки позовної давності не порушені.

Також до початку судового засідання 12.12.2024 року через систему "Електронний суд" 27.11.2024 року від представника відповідача надійшли заперечення б/н від 27.11.2024 року на заперечення позивача на заяву відповідача про застосування позовної давності від 20.11.2024 року, з доказами надсилання копії заперечень до електронного кабінету позивача, в яких відповідач наголошує, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а чинне законодавство, зокрема, ч. 5 ст. 261 ЦК України, відповідно до якої за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, пов`язує початок перебігу строків позовної давності саме зі спливом строку виконання зобов`язання, а не строком дії договору. Таким чином, відповідач зазначає про сплив трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення пайового внеску за Договором 29.11.2010 року, в той час як позивач звернувся з позовною заявою 26.08.2024 року.

Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.12.2024 року враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, судом закрито підготовче провадження у справі № 910/10491/24 та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.01.2025 року.

Будь яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення засідання з розгляду справи по суті 29.01.2025 до суду не надходило.

В свою чергу суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У судове засідання з розгляду справи по суті 29.01.2025 року з`явились уповноважені представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засідання з розгляду справи по суті 29.01.2025 року підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні з розгляду справи по суті 29.01.2025 року проти задоволення позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, та підтримав заяву про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 29.01.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статті 1 Закону України «Про основи містобудування» містобудування (містобудівна діяльність) це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об`єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об`єктів містобудування, спорудження інших об`єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об`єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Суд зазначає, що на час виникнення спірних правовідносин діяв Закон України "Про планування та забудову територій", який встановлював, зокрема, планування, забудови та іншого використання територій і спрямований на забезпечення сталого розвитку населених пунктів з урахуванням громадських і приватних інтересів.

Згідно ст. 1 вказаного Закону України "Про планування та забудову територій" замовник - фізична або юридична особа, яка має у власності або у користуванні земельну ділянку і подала у встановленому законодавством порядку заяву (клопотання) щодо її забудови для здійснення будівництва або зміни (у тому числі шляхом знесення) об`єкта містобудування.

За змістом статті 27-1 Закону України "Про планування та забудову територій" замовник, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Величина пайової участі (внеску) замовника у створенні інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування. Договір про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до одержання дозволу на виконання будівельних робіт. Істотними умовами договору про пайову участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту є: розмір пайового внеску; терміни (графік) оплати пайового внеску; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайового внеску (участі) замовника у створення інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

Так, 12 березня 2011 року Закон України "Про планування та забудову територій" втратив чинність у зв`язку із набранням чинності Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" (далі - Закон № 3038-VI).

Відповідно до ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності.

Згідно із частиною 6 статті 40 Закону встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.

Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків.

Суд зазначає, що пунктом 5 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» встановлено, що у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право залучати кошти інвесторів (забудовників) в порядку пайової участі у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста за нормативами, затвердженими Київською міською радою, з метою поліпшення фінансового забезпечення комплексної забудови міста.

Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", який набрав чинності з 12.03.2011, визначені правові та організаційні основи містобудівної діяльності, спрямовані на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Зокрема, приписами статті 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (окрім частини 3, абзацу 7 частини 9 статті 40 цього Закону, які відповідно до Прикінцевих положень вказаного Закону набирали чинності з 01.01.2013) визначено, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина 3 вказаної статті).

Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» № 3038-VI від 17.02.2011 року (далі Закон № 3038), відповідно до ст. 1 якого будівництво це нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт об`єкта будівництва; замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

Відповідно до ч.9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.

Як встановлено Господарським судом Івано-Франківської області у рішенні від 08.07.2010 року у справі № 24/3 за позовом Комунального підприємства "Ватутінськінвестбуд" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Соцінвестбуд" про стягнення 196 187,33 грн., яке набрало законної сили, 28 січня 2005 р. між Деснянською районною у м. Києві державною адміністрацією (замовник), КП "Ватутінськінвестбуд" (виконавець) і ТОВ "Соцінвестбуд" (інвестор) було укладено договір № І 26А-05-27 на інвестування будівництва у Деснянському районі м. Києва, предметом якого згідно п. 1.1 є інвестування будівництва житлового будинку у 26-а мікрорайоні ж/м Вигурівщина-Троєщина (№3) у Деснянському районі м. Києва (об`єкт інвестування).

Відповідно до умов пунктів 1.2 і 1.3 вказаного Договору замовник передає, а інвестор приймає на себе обов`язки по повному фінансуванню землевідведення, проектування і будівництва об`єкту інвестування. Для виконання цього Договору замовник передає функції замовника по проектуванню і будівництву об`єкту інвестування виконавцю, а виконавець приймає і виконує їх за винятком тих, які передаються за договором інвестору.

При цьому, як зазначено в рішенні у справі № 24/3, зі змісту досліджених судом документів - свідоцтва про відповідність збудованого об`єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та акту готовності об`єкта до експлуатації встановлено, що будівництво повністю завершено і об`єкт інвестування готовий до експлуатації.

Отже, виконання відповідачем функцій замовника в розумінні приписів Закону України "Про планування та забудову територій", Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" встановлено преюдиційним рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 08.07.2010 року у справі № 24/3, яке набрало законної сили, відтак, зазначені факти, які також не заперечуються сторонами, в силу імперативних вимог статті 75 Господарського процесуального кодексу України мають преюдиційне значення для даної справи та не підлягають повторному доказуванню.

Тобто, відповідач є особою, на яку згідно норм Закону України "Про планування та забудову територій" та в подальшому Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» покладено обов`язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної інфраструктури населеного пункту.

Як встановлено судом з матеріалами справи, між Головним управлінням економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (з 27.12.2012 року перейменовано у Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)) (Департамент за договором, позивач у справі) та Комунальним підприємством «ВАТУТІНСЬКІНВЕСТБУД» (забудовник за договором, відповідач у справі) укладено Договір пайової участі у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва від 04.05.2006 року № 411 (далі - Договір), за умовами п.1.1. якого предметом договору пайової участі є сплата Забудовником пайової участі (внесків) на створення соціальної та інженерно- транспортної інфраструктури м. Києва у зв`язку із будівництвом житлового будинку № 3 (загальна площа квартир 10 835,0 кв. м) з вбудованими приміщеннями загальною площею 475,40 кв. м (в тому числі: офіси - 70,50 кв. м, магазини -109,9 кв. м, житлово-експлуатаційного призначення - 200,0 кв. м, приміщення побутового обслуговування - 95,0 кв. м) у складі проекту будівництва житлових будинків з об`єктами соціально-побутової інфраструктури в 26-а мікрорайоні житлового масиву «Вигурівщина-Троєщина» у Деснянському районі міста Києва (I черга будівництва).та додаткову угоду № 1 від 09.10.2007 № 1 (далі - Додаткова угода № 1).

Розділами 2 5 Договору сторони погодили права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, інші умови та строки дії Договору тощо.

Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.

Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.

Згідно розділу 5 Договору строк дії : початок з моменту реєстрації, закінчення з моменту виконання умов Договору в повному обсязі.

В подальшому сторонами шляхом укладення Додаткової угоди № 1 від 09.10.2007 року внесені зміни до умов п.2.1.1. Договору щодо періоду перерахування пайового внеску.

Вказаний Договір та Додаткова угода № 1 до нього підписані представниками Департаменту та Забудовника і скріплені печатками сторін.

Судом встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є різновидом інвестиційного договору (договором про пайову участь), який підпадає під правове регулювання норм Закону України Про інвестиційну діяльність, яким визначені загальні правові, економічні та соціальні умови інвестиційної діяльності в Україні, а також Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

За змістом ст. 2 вказаного Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Інвестиційна діяльність здійснюється на основі, зокрема, інвестування, здійснюваного громадянами, недержавними підприємствами, господарськими асоціаціями, спілками і товариствами, а також громадськими і релігійними організаціями, іншими юридичними особами, заснованими на колективній власності.

Інвестори суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності (ст. 5 Закону України Про інвестиційну діяльність).

Згідно з ст. 9 Закону України "Про інвестиційну діяльність" основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності.

За результати аналізу вищезазначених правових норм, які діяли на момент укладення вказаного Договору суд доходить висновку, що інвестиційним договором є договір, укладений з метою реалізації будь-яких видів і форм інвестицій з метою одержання прибутку або досягнення соціального ефекту.

Наразі, як встановлено судом, спірний Договір було укладено сторонами відповідно до «Нормативів для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва», затверджених рішенням Київради від 27.02.2003 року №271/431 (в редакції, чинній станом на момент укладення Договору). Згідно розділу 1 зазначених Нормативів, пайова участь (внесок) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста являє собою одноразовий внесок, який інвестор має сплатити до бюджету міста Києва без урахування ПДВ, що діє на дату сплати. Пайовий одноразовий внесок включає в себе наступні складові: відшкодування витрат бюджету м. Києва на розширене відтворення його ресурсів; плати інвестора за право реалізувати свій проект будівництва (реконструкції) на території столиці. У пункті 1.6.1. Нормативів визначено, що форма сплати пайового внеску інвестора (забудовника) визначається на взаємовигідних засадах на підставі договору між містом (Управлінням) та інвестором (забудовником).

Відповідно до пункту 6 Нормативів для визначення розмірів пайової участі (внесків) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва», затверджених рішенням Київради від 27.02.2003 року №271/431, які були чинні станом на дату укладення Договору, до базової формули розрахунку розміру пайової участі (внеску) інвестора (забудовника) включається індекс інфляції з 01.01.2003 до початку місяця, в якому здійснюється розрахунок.

Згідно п.1.2 Договору розмір пайового внеску згідно з розрахунками 1, 2, 3, 4 та 5 становить 1027,10 тис. грн.

За умовами пункту 2.1.1 Договору забудовник зобов`язаний перерахувати пайовий внесок у сумі 1057,10 грн. (без ПДВ) у термін з травня по грудень 2006 року включно, рівними частками, щомісячно, але не пізніше 28 числа на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1 Договору в редакції Додаткової угоди № 1 забудовник повинен сплатити пайовий внесок у сумі 1 057 100,00 грн. (без ПДВ) в термін з травня 2006 року по листопад 2007 року включно, рівними частками, щомісячно, але не пізніше 28 числа.

Забудовник зобов`язаний надати Департаменту документи, що підтверджують суму сплачених коштів, визначених у п.2.1.1 Договору (пункт 2.1.3. Договору).

Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати пайових внесків за Договором матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

В свою чергу, відповідно до п. 2.2.2 Договору Департамент зобов`язаний після подання забудовником документів, передбачених в п.2.1.3 Договору, щодо сплати коштів в повному обсязі, надати йому довідку, оформлену відповідно до діючого періоду.

Відповідно до умов пункту 4.1. договору в разі збільшення вказаної загальної площі об`єкта будівництва Компанія повинна укласти договір з Управлінням та перерахувати на бюджетний рахунок цільового фонду спеціального фонду міського бюджету пайові кошти на створення інженерно-транспортної інфраструктури міста Києва за додатково створені площі.

Умови договору можуть змінюватися тільки за письмовою згодою сторін (пункт 5.1. Договору).

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до визначень частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Як зазначає позивач в позовній заяві, підтверджується матеріалами справи та відповідачем не заперечувалось, на виконання умов Договору та Додаткової угоди № 1 відповідачем було перераховано на розрахунковий рахунок Департаменту частину пайових внесків, а саме: 21.06.2006 року в сумі 158 102,00 грн., 05.07.2006 року в сумі 105 401,34 грн., 28.09.2006 року в сумі 158 102,00 грн., 27.11.2006 року в сумі 316 204,00 грн., 30.10.2007 року в сумі 126 350,00 грн., на загальну суму 864 159,34 грн. (без ПДВ), що підтверджується відповідними копіями платіжних доручень.

Отже, враховуючи здійснені відповідачем оплати позивач зазначає, що у відповідача утворилась заборгованість з сплати пайових внесків на розвиток соціальної та інженерно транспортної інфраструктури м. Києва в сумі 2 030 928,93 грн., скоригована на індекс інфляції відповідно до п. 2.1.2 Договору та пеню згідно п. 8.3 Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради № 411/1415 від 15.11.2016 року.

При цьому позивач також вказує в позовній заяві, що забудовником не було надано Департаменту фактичні дані технічної інвентаризації об`єкту будівництва для проведення остаточних розрахунків та сплати, за необхідності, додатково визначених коштів пайової участі до ведення об`єкту в експлуатацію, у зв`язку з чим Департаментом не було надано відповідачу довідку про сплату пайового внеску через порушення пункту 4.1 Договору та підпункту 5.28 пункту 5.2 розділу V Порядку в частині надання фактичних даних технічної інвентаризації, а також підпунктів 2.1.1, 2.1.2 пункту 2.1, підпунктів 3.1.1, 3.1.2 пункту 3.1 Договору в частині сплати суми основного боргу та пені.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В силу частини 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Позивач зазначає, що 20.10.2020 року на адресу Департаменту надійшов лист від Департаменту внутрішнього фінансового контролю та аудиту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) № 070-2-1-05/1898 від 20.10.2020 року про результати аудиту КП «Ватутінськінвестбуд» щодо дотримання актів законодавства, планів, процедур, контрактів з питань оренди об`єктів комунальної власності та незавершеного будівництва за період 2018-2020 років.

Зокрема, відповідно до пункту 5 вищезазначеного листа, за результатами аудиту, встановлено, що Відповідачем допущені ризики необґрунтованого зниження кредиторської заборгованості підприємства (викривлення даних бухгалтерського обліку та фінансової звітності) у вигляді відсутності в обліку заборгованості підприємства перед Департаментом по сплаті пайової участі в бюджет міста Києва, яка утворилась в 2007-2008 роках, у сумі 1337,9 тис. грн. (з урахуванням інфляції). При цьому, ігнорування КП «Ватутінськінвестбуд» визнання вищевказаної заборгованості та її сплати призводить до ризику втрат бюджету міста Києва на зазначену суму (1337,9 тис. грн.).

В свою чергу, Департаментом було направлено на поштову адресу відповідача претензію № 050/18-6990 від 25.11.2020 року з вимогою вжити невідкладних заходів щодо погашення боргу за Договором в розмірі 1 302 158,86 грн. пайового внеску з урахуванням інфляції і пені в розмірі 51 209,69 грн., яку згідно наявної копії рекомендованого поштового відправлення № 789 було отримано відповідачем 02.12.2020 року, та лист від 06.04.2021 року № 050/18-1874 про виконання умов укладених договорів пайової участі, надсилання якого підтверджується копіями накладної № 774 від 07.04.2021 року та відповідного опису вкладення в цінний лист.

Проте, на момент подачі позовної заяви до суду відповідачем не було надано дані технічної інвентаризації об`єкту будівництва для проведення остаточних розрахунків та не сплачено суму основного боргу з урахуванням індексі інфляції та пені відповідно до умов Договору.

Відповідно до підпунктів 3.1.1, 3.1.2 пункту 3.1 розділу 3 Договору від 04.05.2006 № 411 у разі прострочення строків сплати коштів передбачених підпунктом 2.1.1 Договору Забудовник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка від нарахованої суми за кожну добу прострочення строку сплати та розмір несплаченої частки сплачується Забудовником у сумі, скоригованій Департаментом на індекс інфляції від дати розрахунку.

Таким чином, оскільки, як стверджує позивач, відповідач свої договірні зобов`язання щодо сплатити пайового внеску не виконав в розмірі 2 030 928,93 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача станом на час звернення до суду утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним правочином у заявленому вище розмірі, у зв`язку з чим позивачем також на підставі п.п.3.1.1. п.3.1. Договору нарахована пеня в сумі 51 209,69 грн., яку позивач просить стягнути в позовній заяві одночасно з сумою несплачених пайових внесків.

Окрім цього, як встановлено судом та зазначено позивачем, Київською міською радою прийняте рішення від 13.07.2023 року № 6935/6976 «Про реорганізацію Комунального підприємства «ВАТУТІНСЬКІНВЕСТБУД» шляхом приєднання до Комунального підприємства «КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ» з метою раціонального використання матеріальних ресурсів, що засновані на комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Частиною 1 ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" визначено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

За приписами пунктів 1, 2, 26 частини 2 статті 9 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" в Єдиному державному реєстрі містяться такі відомості про юридичну особу, крім державних органів і органів місцевого самоврядування як юридичних осіб: найменування юридичної особи, у тому числі скорочене (за наявності); ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України; дані про перебування юридичної особи у процесі припинення, у тому числі дані про рішення щодо припинення юридичної особи, відомості про комісію з припинення (ліквідатора, ліквідаційну комісію тощо) та про строк, визначений засновниками (учасниками) юридичної особи, судом або органом, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, для заявлення кредиторами своїх вимог.

Відповідно до частини 8 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у разі приєднання юридичних осіб здійснюється державна реєстрація припинення юридичних осіб, що припиняються у результаті приєднання, та державна реєстрація змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються. Приєднання вважається завершеним з дати державної реєстрації змін до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі, щодо правонаступництва юридичної особи, до якої приєднуються.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань 23.05.2024 року до реєстру внесено запис № 016000510 відповідний запит про вказане рішення щодо припинення юридичної особи в результаті її реорганізації, головою Комісії з реорганізації призначено Рябченка Віталія Володимировича, про що зроблений відповідний запис, а також встановлено строк для заявлення кредиторами своїх вимог до 24.07.2024 року.

Частинами 1-2 статті 104 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Учасники юридичної особи, суд або орган, що прийняв рішення про припинення юридичної особи, відповідно до цього Кодексу призначають комісію з припинення юридичної особи (комісію з реорганізації, ліквідаційну комісію), голову комісії або ліквідатора та встановлюють порядок і строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється. Виконання функцій комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) може бути покладено на орган управління юридичної особи (частина 3 статті 105 ЦК України).

До комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється (частина 4 статті 105 ЦК України).

Згідно із частиною 5 статті 105 ЦК України строк заявлення кредиторами своїх вимог до юридичної особи, що припиняється, не може становити менше двох і більше шести місяців з дня оприлюднення повідомлення про рішення щодо припинення юридичної особи.

За приписами частин 1-3 стаття 107 ЦК України кредитор може вимагати від юридичної особи, що припиняється, виконання зобов`язань якої не забезпечено, припинення або дострокового виконання зобов`язання, або забезпечення виконання зобов`язання, крім випадків, передбачених законом. Після закінчення строку для пред`явлення вимог кредиторами та задоволення чи відхилення цих вимог комісія з припинення юридичної особи складає передавальний акт (у разі злиття, приєднання або перетворення) або розподільчий баланс (у разі поділу), який має містити положення про правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків юридичної особи, що припиняється шляхом поділу, стосовно всіх її кредиторів та боржників, включаючи зобов`язання, які оспорюються сторонами. Передавальний акт та розподільчий баланс затверджуються учасниками юридичної особи або органом, який прийняв рішення про її припинення, крім випадків, встановлених законом.

Враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до відповідача з вимогою кредитора № 050/18-2423 від 24.06.2024 року щодо сплати заборгованості в сумі 2 038 426,57 грн. за Договором за період травень 2006 року листопад 2007 року, яка отримана комісією з реорганізації КП «Ватутінськінвестбуд» 24.06.2024 року.

За результатами розгляду вимоги кредитора 25.07.2024 на адресу Департаменту надійшла відповідь відповідача № 102/49-279 від 23.07.2024 року (вх. № 050/7048), мотивована тим, що за даними бухгалтерського обліку підприємства заборгованість відсутня, відтак комісія не має можливості прийняти рішення про задоволення зазначеної вимоги. Також відповідач посилався на невиконання ТОВ «Соцінвестбуд» як інвестором умов п.3.8. інвестиційного договору від 28.01.2005 р. № І26А-0527 в частині сплати пайового внеску на розвиток соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва виконавцю - КП «Ватутінськінвестбуд», який, в свою чергу, як забудовник за Договору пайової участі №411 від 04.05.2006 року перераховує ці кошти на рахунок ГУЕК КМДА, відтак наголошував на неотриманні від ТОВ «Соцінвестбуд» фінансування для сплати пайових внесків за Договором.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки вищезазначена заява позивача з кредиторськими вимогами не була задоволена відповідачем, позивач посилається на протиправне ухилення ліквідаційної комісії відповідача від розгляду кредиторських вимог позивача, які виникли через неналежне виконання останнім умов Договору № 411 від 04.05.2006 року та Додаткової угоди № 1 від 09.10.2007 року до нього в частині своєчасної та повної сплати пайового внеску на створення інженерно - транспортної інфраструктури м. Києва, у зв`язку з чим Департамент звернувся до суду з вимогами про зобов`язання Комунального підприємства «ВАТУТІНСЬКІНВЕСТБУД» в особі комісії з реорганізації включити кредиторські вимоги до передавального акту у загальному розмірі 2 082 138,62 грн.

За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Таким чином, обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсними Договору № 411 від 04.05.2006 року та Додаткової угоди № 1 від 09.10.2007 року та/або їх окремих положень суду не надано.

Будь - які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору на час його підписання та на протязі виконання з боку сторін відсутні.

В свою чергу, заперечуючи проти позовних вимог відповідач зазначає, що несплачена сума пайового внеску за чотири місяці в період з серпня 2007 по листопад 2007 року розрахована позивачем виходячи з рівних часток в сумі по 55 636,84 грн., що становить: 4 (міс.)*55 636,84=222 547,36 грн. і перевищує несплачену суму пайового внеску. Окрім того, як наголошує відповідач, позивач необґрунтовано здійснює коригування розміру несплаченої частки пайових внесків починаючи травня 2006 року не тільки на індекс інфляції, а й на суму пені, оскільки ні умови Договору, ні чинне на момент оплати законодавство не передбачало коригування пайових внесків на суму пені.

При цьому відповідач зазначає, що позивач в обґрунтування розрахунку заборгованості з урахуванням індексу інфляції та пені посилається на абзац 2 п.8.3. Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва, затвердженого Рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 за №411/1415, яке набрало чинності з 01.01.2017 року, відповідно до якого розмір несплаченої частини пайової участі замовника коригується відповідно до умов договору про пайову участь на індекс інфляції від дати його розрахунку в договорі та на величину штрафних санкцій, передбачених договором, та не враховує, що остання оплата за Договором в сумі 864 159,34 грн. здійснена 30.10.2007 року, отже при коригуванні розміру несплаченої частки пайового внеску на момент фактичної сплати на суму пені, всупереч ст.5 ЦК України, позивач керується нормами абзацу 2 п.8.3. Порядку, тим самим застосовуючи новий акт законодавства до прав і обов`язків сторін, що виникли і були припинені до моменту набрання ним чинності.

Додатково відповідач вказує на нарахування пені без врахування положень частини шостої ст. 232 ГК України, відповідно до якої нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлене законом чи договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання повинно бути виконано.

Також, за твердженнями відповідача, позовна вимога про включення вимог кредитора у передавальний акт не є ефективним способом захисту, оскільки передавальний акт не має самостійного значення для виникнення універсального правонаступництва та відсутність у передавальному акті певних кредиторських вимог не впливає на обсяг зобов`язань правонаступника боржника перед кредитором. Таким чином, судове рішення про включення кредиторських вимог позивача до передавального акту жодним чином не призведе до відновлення порушеного права позивача як кредитора відповідача.

Окремо відповідач заявив про застосування до вимог позивача строку позовної давності, оскільки з урахуванням умов Договору (підпункту 2.1.1 пункту 2.1.) строк виконання останнього платежу за Договором сплив 28.11.2007 року, тобто за умови несплати пайового внеску в зазначений в Договорі строк з наступного дня 29.11.2007 року позивачу стало відомо про порушення його права, у зв`язку з чим, почався перебіг трирічного строку на право звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів за заборгованістю по сплаті пайового внеску за Договором, який сплив 29.11.2010 року, а однорічний строк по стягненню пені сплив 29.05.2009 року. Окрім того, сплив позовної давності за основною вимогою по сплаті пайового внеску з урахуванням індексу інфляції свідчить про сплив позовної давності до додаткової вимоги по сплаті пені.

Як встановлено судом згідно матеріалів справи, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на статтю 40 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», яка визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються. Отже з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону №3038-VI після втрати нею чинності (постанова Верховного Суду від 23.09.2025 року у справі № 910/9916/24).

Суд зазначає, що з 01.01.2020 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20.09.2019 року (пункти 10-13), якими виключено ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що регулювали пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту.

За змістом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» № 132-IX від 20.09.2019 року та Прикінцевих та Перехідних положень до нього, з 01.01.2020 р. у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020 р.

В свою чергу, починаючи з 01.01.2020 року передбачений до цього ст. 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду 13.12.2022 року у cправі № 910/21307/21.

Абзацом 1 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX передбачено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 07.09.2023 року у справі № 916/2709/22, законодавець під час внесення змін до Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону №132-IX) чітко визначив підстави та порядок пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури населеного пункту щодо об`єктів, будівництво яких було розпочато до внесення законодавчих змін, а саме: договори пайової участі, укладені до 01.01.2020 на підставі вимог статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», залишались дійсними та підлягали до їх повного виконання і після виключення вказаної статті (абзац 1 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX). Тобто істотні умови, зокрема щодо розміру пайової участі, строку сплати пайової участі, відповідальності сторін, які відповідно до закону підлягали врегулюванню у таких договорах, залишались незмінними.

З урахуванням викладеного та враховуючи абзац 1 пункту 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 132-IX суд зазначає, що правовідносини сторін в частині сплати пайових внесків за період з травня 2006 року по листопад 2007 року регулюються приписами спірного Договору, який продовжив свою дію до моменту їх повного виконання.

Судом враховано правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 16.09.2021 у справі № 909/815/20, згідно якої приписи пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» не передбачають анулювання обов`язку (звільнення від обов`язку) з оплати пайового внеску, який настав (виник) до 01.01.2020 на підставі укладеного правочину, і з виникненням якого пов`язується подальше прострочення виконання зобов`язання та його наслідки.

Окрім цього суд зазначає, що відповідно до пп. 5 п. "а" ст. 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до власних (самоврядних) повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать залучення на договірних засадах коштів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, розташованих на відповідній території, та коштів населення, а також бюджетних коштів на будівництво, розширення, ремонт і утримання на пайових засадах об`єктів соціальної і виробничої інфраструктури та на заходи щодо охорони навколишнього природного середовища.

При цьому ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» органам місцевого самоврядування та їх виконавчим органам делеговано право розрахунку пайової участі замовників будівництва у відповідних населених пунктах, з огляду на Прикінцеві та перехідні положеннями Закону № 132-IX.

Такий порядок, прийнятий та оприлюднений органом місцевого самоврядування, відповідно до норм частини першої статті 144 Конституції України, яким передбачене прийняття рішень органами місцевого самоврядування, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, є нормативно-правовим актом, обов`язковим до виконання на відповідній території.

Як встановлено судом за матеріалами справи, з метою вдосконалення порядку залучення, розрахунку розмірів і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва Рішенням Київської міської ради № 411/1415 від 15.11.2016 року затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва (далі - Порядок), на який посилається в тексті позовної заяви позивач та який враховує при визначенні розміру пайових внесків.

Згідно п. 3.1 розділу ІІІ Порядку пайова участь є обов`язковим внеском, який замовник має сплатити до бюджету міста Києва, крім випадків, передбачених законами України та цим Порядком.

Відповідно до п. 3.3 розділу ІІІ Порядку в усіх питаннях щодо залучення коштів пайової участі Київська міська рада виступає в особі Департаменту економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).

Пунктом 3.4 розділу ІІІ Порядку визначено, що Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

З огляду на норми Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 144 Конституції України Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Києва розповсюджується на всю територію м. Києва та підлягає обов`язковому виконанню замовниками будівництва/реконструкції об`єктів, розташованих на його території, тобто є муніципальним нормативно-правовим актом, який має обов`язкову юридичну силу на відповідній території.

Суд зазначає, що відповідно до пп. 5.45 п. 5 Положення про Департамент економіки та інвестицій виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого рішенням Київської міської ради № 6025/6066 від 02.03.2023 р. Департамент економіки та інвестицій відповідно до покладених на нього завдань виконує такі функції, зокрема, готує договори про пайову участь фізичних та юридичних осіб у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста та оформлює розрахунки розмірів пайової участі (внесків) замовників (інвесторів) у створенні і розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста.

Пунктом 3.4 Порядку встановлено, що Департамент економіки та інвестицій є єдиним органом, уповноваженим здійснювати розрахунок пайової участі та укладання, зміну та розірвання договорів про пайову участь (з урахуванням особливостей інших положень цього Порядку).

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX встановлено розмір та порядок перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів пайової участі.

Відповідно до пункту 3.2 Порядку пайова участь включає в себе відшкодування витрат міського бюджету на створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у зв`язку із реалізацією замовником проекту нового будівництва або реконструкції об`єктів (будинків, будівель, споруд, їх комплексів або частин) незалежно від їх форм власності на території міста Києва.

Так, як зазначалось судом вище, на час укладення спірного Договору (04.05.2006 року) діяло рішення Київської міської ради № 271/431 від 27.02.2003 року «Про пайову участь (внески) інвесторів (забудовників) у створенні соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури м. Києва».

В подальшому Рішенням Київської міської ради від 15.11.2016 року №411/1415, яке набрало чинності з 01.01.2017 року, затверджено Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Києва (далі - Порядок) (у редакції рішення Київської міської ради від 19.12.2019 №460/8033).

Згідно пункту 8.3 Порядку №411/1415 розмір несплаченої частини пайової участі замовника коригується відповідно до умов договору про пайову участь на індекс інфляції від дати його розрахунку в договорі та на величину штрафних санкцій, передбачених договором.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частин 2, 3 ст.632 ЦК України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

За змістом ч.1 ст.651, ч.1 ст.653, ст.654 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом; у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо; зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

За умовами п.4.3. Договору умови Договору можуть змінюватись тільки за письмовою згодою обох сторін.

Наразі, доказів внесення сторонами змін до Договору в частині порядку коригування несплаченої частки пайового внеску на розмір пені окрім індексу інфляції, матеріали справи не містять та сторонами суду не надано.

Виходячи з викладеного, оскільки на час укладення Договору та протягом травня 2006 року - листопад 2007 року умови останнього, а також діючий на той час Порядок не передбачали коригування несплаченої частки пайового внеску додатково до коригування на індекс інфляції на величину штрафних санкцій (пені), приймаючи до уваги затвердження Порядку №411/1415 після закінчення спірного періоду виникнення та стягнення заборгованості, суд зазначає про відсутність підстав для застосування приписів Порядку № 411/1415 щодо коригування розміру несплаченої частини пайової участі замовника за травень 2006 року листопад 2007 року відповідно до умов договору про пайову участь окрім як на індекс інфляції від дати його розрахунку в договорі - на величину штрафних санкцій (пені), передбачених правочином, у зв`язку з чим доходить висновку про обґрунтованість розрахунку розміру заборгованості відповідача зі сплати пайового внеску за Договором за травень 2006 року листопад 2007 року виключно з урахуванням коригування на індекс інфляції від дати розрахунку, як визначено п.п. 2.2.1 та 3.1.2 спірного Договору, та, відповідно, зазначає про правомірність розрахунку пайових внесків у відповідній частині та наявність заборгованості відповідача заборгованості зі сплати пайових внесків за спірний період.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості за травень 2006 року листопад 2007 року на підставі статті 267 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим суд зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд.

Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 Цивільного кодексу України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Згідно статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Суд зазначає, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

При цьому, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 43 ГПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової-вимоги.

Відповідно до частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В свою чергу, судом за матеріалами справи встановлено факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної та повної сплати пайових внесків за Договором за період травень 2006 року листопад 2007 року.

Відповідно до положень статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним принципом, дія нормативно-правового акту в часі починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події або факту застосовується той нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно до підпункту 2.1.1 пункту 2.1. Договору з урахуванням Додаткової угоди №1, забудовник зобов`язаний сплатити пайовий внесок у сумі 1 057 100,00 грн. (без ПДВ) в термін з травня 2006 року по листопад 2007 року включно, рівними частками, щомісячно, але не пізніше 28 числа.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Таким чином, відповідно до приписів статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

При цьому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах спірного періоду згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) забудовником (відповідачем) обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

При дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах позовної давності, а не після її спливу. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №905/2324/17.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому судом враховано обставини здійснення відповідачем часткової оплати за Договором на загальну суму 864 159,34 грн., а саме 21.06.2006 року в сумі 158 102,00 грн., 05.07.2006 року в сумі 105 401,34 грн., 28.09.2006 року в сумі 158 102,00 грн., 27.11.2006 року в сумі 316 204,00 грн., 30.10.2007 року в сумі 126 350,00 грн., які були зараховані позивачем в оплату частини пайових внесків за спірний період (за відсутності заперечень відповідача проти такого зарахування).

Виходячи з викладеного, строк виконання останнього платежу за Договором сплив 28 листопада 2007 року і за відсутності платежу в зазначений строк з наступного дня - 29 листопада 2007 року позивачу стало відомо про порушення його прав, та, відповідно, почався перебіг трьохрічного строку на право звернення до суду з вимогою захисту своїх інтересів щодо стягнення заборгованості зі сплати пайових внесків за Договором.

Наразі, судом встановлено за матеріалами справи, що з урахуванням визначеного пунктом 2.1.1 Договору строку оплати пайового внеску щомісячно не пізніше 28 числа, позовна давність за вимогами позивача станом на 26.08.2024 року, тобто на момент звернення до суду з даним позовом через систему «Електронний суд» спливла, та встановлений статтею 257 Цивільного кодексу України строк загальної позовної давності, зокрема, в частині вимог про стягнення заборгованості зі сплати пайових внесків за період травень 2006 року листопад 2007 року пропущений, в тому числі з урахуванням здійснення відповідачем часткової сплати пайових внесків.

В свою чергу, доказів звернення позивача з клопотанням про поновлення строків позовної давності та/або поясненнями щодо підстав його пропуску матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.

Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст. ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України наявність обставин поважності пропуску строку позовної давності, виходячи з того, що позов в частині майнових вимог частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, проте поданий позивачем після спливу строку позовної давності, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення пайових внесків з огляду на пропущення позивачем строку відповідного звернення до суду.

В свою чергу, у зв`язку з висновками суду про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення пайових внесків, позовні вимоги позивача про стягнення нарахованої пені в сумі 51209,69 грн. та зобов`язання відповідача в особі комісії з реорганізації включити кредиторські вимоги у розмірі 2 082 138,62 грн. до передавального акту задоволенню не підлягають як похідні від майнових вимог.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва,

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

Повний текст рішення складено та підписано 23 грудня 2025 року.

Суддя А.М. Селівон