ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" грудня 2025 р. Справа№ 910/2536/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Михальської Ю.Б.

Тищенко А.І.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025

у справі № 910/2536/25 (суддя Т.М. Ващенко)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркмен"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі"

про стягнення 88 394,25 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Аркмен» (надалі ТОВ «Аркмен», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» (надалі ТОВ «Торговий дім «Житомирські ласощі», відповідач) про стягнення 88 394,25 грн, з яких: 53 167,76 грн пені, 6 572,45 грн 3% річних та 28 654,04 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати поставленого позивачем товару за договором поставки № 05042023 від 05.04.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що всупереч взятим на себе зобов`язанням за договором поставки №05042023 від 05.04.2024, відповідач в обумовлений строк не здійснив повну та своєчасну оплату поставленого товару, що змусило позивача звертатися до суду за захистом порушеного права. Оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі №910/7909/24 з відповідача стягнуто за вищевказаним договором основний борг у розмірі 485 450,00 грн, 11 181,47 грн пені та 1 258,93 грн 3% річних, нарахованих за період з 25.05.2024 по 24.06.2024, а також 19 606,21 грн витрат на професійну правничу допомогу та 7 468,36 грн судового збору, і це рішення виконано у примусовому порядку 06.12.2024, у позивача виникло право здійснити нарахування пені за період з 25.06.2024 по 24.11.2024, а також 3% річних та інфляційних втрат за період з 25.06.2024 по 05.12.2024.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/2536/25 позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Аркмен" 53 167,76 грн пені, 6 572,45 грн - 3% річних, 28 654,04 грн - інфляційних втрат, 9 000,00 грн витрат на правничу допомогу та 2 422,40 грн судового збору.

Судове рішення вмотивоване доведеністю позовних вимог щодо неналежного виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленої продукції та наявності, у зв`язку з цим, підстав для застосування приписів статті 625 Цивільного Кодексу України в частині стягнення 3% річних, інфляційних втрат за період з 25.06.2024 по 05.12.2024, до моменту примусового виконання рішення, а також стягнення пені за період з 25.06.2024 по 24.11.2024, в межах строку, визначеного ст. 232 ГК України.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим висновки, викладені в рішенні суду, не відповідають встановленим обставинам справи.

Так, зокрема, скаржник вказує на те, що суд дійшов хибного висновку про безумовне право позивача на стягнення 53 167,76 грн пені, нарахованої за період з 25.06.2024 по 05.12.2024, що не відповідає змісту ст.232 Господарського кодексу України; крім того, договором поставки не передбачено оплати покупцем штрафу та інших видів пені, а саме інфляційних втрат та 3% річних, відтак, судом не враховано приписи ст.61 Конституції України, у відповідності до якої ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Суд не надав правової оцінки пункту 6.1 договору поставки, яким передбачено, що «сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання зобов`язань за цим договором, якщо це невиконання стало наслідком обставин дії непереборної сили, що виникли після укладення цього договору в результаті подій надзвичайного характеру, які сторона не могла ані передбачити, ані запобігти розумними заходами (форс-мажор). Також пунктом 6.5 договору сторони передбачили, що за умови тривалості вищевказаних обставин та їх наслідків більше 30 календарних днів, сторони вправі вимагати розірвання договору. Втім, як стверджує скаржник, позивач свідомо уклав договір поставки під час воєнних дій в країні, не ставив питання про його розірвання та свідомо погодився з тим, що відповідач звільняється від відповідальності за невиконання зобов`язання у зв`язку з війною.

На думку апелянта, суд мав би застосувати аналогію права, застосувавши до спірних правовідносин пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо звільнення від обов`язку сплати на користь позивача неустойки ( штрафних санкцій у вигляді інфляційних, 3 % річних та пені ), оскільки вони нараховані у період воєнного стану в Україні.

Суд не обґрунтував висновку щодо заявленого відповідачем клопотання про звільнення його від виконання цивільного обов`язку та не зробив правових висновків щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, нарахованої позивачем.

Разом з тим, скаржник не погодився із рішенням суду в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, вказуючи, що справа за змістом позовних вимог є простою, не потребувала особливих знань, часу ані для вивчення документів, доданих до позовної заяви, ані для проведення розрахунку; відповідачем вже був понесений тягар витрат на оплату адвокатських послуг за ознайомлення з обставинами спірних правовідносин за результатами розгляду справи № 910/7909/24, в якій ухвалено рішення судом 13.11.2024. Оскільки відповідач вважає, що позовні вимоги у справі не підлягають задоволенню, відповідно не підлягає задоволенню і вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

На переконання скаржника, обсяг тексту позовної заяви у справі штучно збільшений; до позовної заяви долучений розрахунок неустойки, проведений на інтернет-калькуляторі; як зазначає відповідач, на його погляд, позовні вимоги можливо було викласти максимум на двох сторінках друкованого тексту замість наявних десяти і відповідно максимум за одну годину робочого часу, а однієї години робочого часу було достатньо для написання відповіді на відзив, який не містить будь-якої нової інформації або нових доводів зі спірного питання. Таким чином, з урахуванням кваліфікації та практичного досвіду адвоката позивача, йому було достатньо двох годин для складання процесуальних документів у справі, що еквівалентно середньому заробітку в Україні за дві години роботи в сумі 200,00 грн (883 грн : 8 годин = 110 грн х 2).

Відповідно до Витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" залишено без руху та надано скаржникові строк для усунення недоліків, допущених останнім при поданні апеляційної скарги.

14.07.2025 через підсистему Електронний суд до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі № 910/2536/25, а розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; Товариству з обмеженою відповідальністю "Аркмен" встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 01.08.2025. Витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/2536/25.

24.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/2536/25.

15.09.2025 позивач через підсистему «Електронний суд» направив на адресу Північного апеляційного господарського суду додаткові письмові пояснення, в яких повністю заперечив проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її вимог та тверджень, адже 3% річних та інфляційні втрати не є штрафними санкціями (неустойкою), при цьому відповідач безпідставно зазначає, що право позивача на стягнення пені (за весь період прострочення) було реалізовано рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі №910/7909/24 і що провадження у цій справі відкрито після отримання позивачем у повному обсязі передбаченої договором поставки пені. Згаданим вище судовим рішенням з відповідача стягнуто пеню в сумі 11 181,47 грн за період лише з 25.05.2024 по 24.06.2024, таким чином у позивача у межах строку, визначеного ст..232 ГК України, залишається право на стягнення пені, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем товару.

Водночас, у додаткових поясненнях представник позивача повідомив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції становить 5 000,00 грн витрати на професійну правничу допомогу адвоката.

16.09.2025 від відповідача через підсистему «Електронний суд» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності у один рік та шести місяців щодо нарахування неустойки, а також заперечення на додаткові пояснення позивача, вказуючи, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 16.07.2025 позивачеві було встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 01.08.2025, втім відзиву останній не надав, а лише направив «додаткові пояснення», а тому просив такі пояснення не приймати до уваги.

Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 05.04.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРКМЕН" (постачальник) було укладено Договір поставки № 05042023 (далі - Договір), за умовами пункту 1.1 якого Постачальник зобов`язується в порядку та строки, встановлені цим Договором, передати у власність Покупцю продукцію - кокосову крихту та іншу сировину для кондитерської промисловості (надалі - товар), в певній кількості, відповідної якості і за ціною вказаною в специфікації, а Покупець зобов`язується прийняти товар та оплатити його на умовах, визначених у цьому Договорі.

Розділами 1-9 Договору сторони узгодили предмет договору, ціну, суму договору та порядок розрахунків, умови поставки, порядок прийому-передачі товару, відповідальність сторін, форс-мажорні обставини, порядок вирішення спорів, строк дії договору тощо.

Відповідно до пункту 7.1 Договору сторони погодили, що він набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 31.12.2025, але у будь-якому випадку до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань.

За Договором у відповідача виникла заборгованість за поставлений позивачем товар в розмірі 485 450,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено та враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 13.11.2024 у справі № 910/7909/24, яке набрало законної сили, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Житомирські ласощі" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АРКМЕН" 485 450,00 грн заборгованості, а також 11 181,47 грн пені, нарахованої за період з 25.05.2024 по 24.06.2024 та 1 258,93 грн 3% річних, нарахованих за період з 25.05.2024 по 24.06.2024.

При цьому позивач зазначає, а матеріалами справи об`єктивно підтверджується той факт, що заборгованість була оплачена відповідачем 06.12.2024 при примусовому виконанні рішення приватним виконавцем у виконавчому провадженні № 76730225.

Таким чином, позивач, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем товару за період з 25.06.2024 по 23.11.2024, нарахував 53 167,76 грн пені, а за період з 25.06.2024 по 05.12.2024 - 6 572,45 грн 3% річних та 28 654,04 грн інфляційних втрат.

Як вже зазначалося вище та встановлено судом першої інстанції, порушення відповідачем зобов`язань за даним Договором встановлено рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/7909/24 та не підлягає доведенню відповідно до ст. 75 ГПК України.

Відповідно до п. 5.2 Договору, за несвоєчасну оплату товару, Покупець сплачує Постачальнику неустойку у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діє в період, за який сплачується пеня від своєчасно неоплаченої суми за кожен день прострочення.

Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Приписами ст. 230 ГК України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 1 ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань").

Матеріалами справи підтверджується прострочення відповідачем оплати поставленого товару за Договором, зокрема, в заявлений позивачем період - з 25.06.2024 по 05.12.2024.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми пені, суд першої інстанції правомірно встановив його відповідність умовам Договору і положенням чинного законодавства України та арифметичну правильність, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача такої штрафної санкції в розмірі 53 167,76 грн є доведеними та підставними.

Колегія суддів зауважує, що скаржник помилково зазначає у скарзі, що розмір пені, нарахований позивачем, перевищує шестимісячний строк, встановлений ч.6 ст.232 ГК України, стверджуючи, що така нарахована за період з 25.06.2024 по 05.12.2024, оскільки матеріалами справи та безпосередньо розрахунком, доданим до позовної заяви вбачається, що нарахування пені було здійснено позивачем у період з 25.06.2024 по 23.11.2024, тобто в межах строку, визначеного вищенаведеною нормою ГК України.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно погодився з розміром та періодом нарахованої позивачем пені, що підлягає стягненню з відповідача, а тому відхиляє ці доводи апеляційної скарги як необґрунтовані.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції була врахована заява відповідача, викладена у відзиві на позовну заяву про звільнення його від сплати пені з посиланням на форс-мажорні події (воєнний стан у країні).

Статтею 233 ГК України встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

За змістом наведених норм зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе її зменшення.

Отже, вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Вирішуючи таке питання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, ступеню виконання зобов`язання, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Суд першої інстанції, аналізуючи доводи заявника, з урахуванням фактичних обставин даної справи, розміру штрафних санкцій за порушення Договору у справі №910/7909/24, не знайшов підстав для зменшення суми нарахованої позивачем пені та одночасно зауважив, що обставини, на які посилається відповідач (війна) одночасно впливають на обидві сторони у справі.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції не зробив правових висновків щодо наявності підстав для зменшення розміру неустойки, нарахованої позивачем, втім суд апеляційної інстанції не знаходить такі доводи переконливими.

Оцінюючи такі доводи апеляції безпідставними, судова колегія зазначає, що за змістом ч. 3 ст. 551 ЦК України, зменшення розміру заявлених до стягнення штрафних санкцій є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу та розмір, до якого підлягає зменшенню.

Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Як слушно зауважено судом першої інстанції, позивач і відповідач є господарюючими суб`єктами і вони несуть відповідний ризик під час здійснення своєї господарської діяльності.

Зменшення (за клопотанням сторони) заявлених до стягнення штрафних санкцій, які нараховуються за неналежне виконання стороною зобов`язань, кореспондується із обов`язком сторони, до якої така санкція застосовується, довести згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, статтею 233 Господарського кодексу України те, що вона не бажала вчинення таких порушень, що вони були зумовлені винятковими обставинами та не завдали значних збитків контрагенту, на підставі належних і допустимих доказів.

Натомість, скаржник в апеляційній скарзі наводить практику Верховного Суду, в якій суд касаційної інстанції, за певних, окремо взятих обставин справи вказує, що пеня може бути непомірним тягарем боржникові, втім відповідач не наводить конкретних обставин, які слугують, на його переконання, підставою для звільнення від сплати пені.

При цьому колегія суддів зауважує, що пеня нарахована за прострочення грошового зобов`язання, а її розмір розрахований, виходячи із умов укладеного між сторонами договору та в межах шестимісячного строку, встановленого ч.6 ст.232 ГК України.

Оскільки відповідачем не вказано інших підстав, які могли б вплинути на зменшення розміру пені та не подано жодних доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано до матеріалів справи доказів наявності виняткових обставин для зменшення розміру пені.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення поданого відповідачем клопотання про зменшення штрафних санкцій.

Крім стягнення пені, позивач у позовній заяві просив стягнути з відповідача 6 572,45 грн 3% річних та 28 654,04 грн інфляційних втрат за період з 25.05.2024 по 05.12.2024.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши надані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції встановив правильність їх арифметичного нарахування.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що такі нарахування не передбачені умовами Договору, колегія суддів відхиляє як безпідставні та необґрунтовані.

Відповідальність передбачена положеннями ст. 625 ЦК України у вигляді обов`язку боржника сплатити інфляційні втрати та 3% річних, не є штрафною санкцією, а є мірою відповідальності, що носить компенсаторний характер і пов`язаний з особливою природою грошей, що мають властивість знецінюватись. На відміну від штрафних санкцій, метою яких є збагачення кредитора, інфляційні та відсотки річних будучи акцесорними до основного зобов`язання по своїй природі є особливого роду збитками, (сателітні), що не вимагають доведення та існують в силу змісту грошового зобов`язання, завданням яких є відновлення майнових прав кредитора.

Отже, заходи відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України, не є неустойкою чи штрафними санкціями, тому не можуть бути зменшені судом на підставі ст. 233 ГК України, ст. 551 ЦК України.

Оскільки стягнення 3% річних передбачене ст. 625 ЦК України, то, за умови порушення боржником грошового зобов`язання, ця сума стягується незалежно від того, чи включили сторони цю умову до договору чи ні. Отже, доводи апеляційної скарги у цій частині колегією суддів відхиляються, як такі, що ґрунтуються на помилковому розумінні скаржником норм матеріального права, а саме, ст. 625 ЦК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов мотивованого та правильного висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 53 167,76 грн пені, 6 572,45 грн 3% річних та 28 654,04 грн інфляційних втрат.

В апеляційній скарзі відповідач також не погодився із ухваленим судом першої інстанції додатковим рішенням, вказуючи на те, що вимога про стягнення витрат на професійну правничу допомогу не підлягала задоволенню, оскільки не підлягали задоволенню позовні вимоги у даній справі.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів поділяє позицію суду першої інстанції про наявність правових та фактичних підстав для покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.

Позивачем до стягнення з відповідача заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн, які понесені на підставі Договору про надання правничої допомоги № 01/06/24 від 01.06.2024, укладеного з адвокатом Риженко О.С.

На підтвердження вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу позивач до матеріалів справи долучив копію вищевказаного договору про надання правничої допомоги № 01/06/24 від 01.06.2024, укладеного з адвокатом Риженко О.С., копію Акту №1 прийому- передачі наданих послуг від 01.04.2025, копію платіжної інструкції №4770 від 28.02.2025 на загальну суму 9 000,00 грн.

Також, на підтвердження повноважень адвоката, позивачем надано копії ордеру від 21.02.2025, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю від 03.06.2016 серії ЧН № 000064 на ім`я Риженко Олександра Сергійовича.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (пункт 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

За приписами ч. 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката залежно від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Як вбачається з матеріалів справи, договору про надання правничої допомоги, 01.06.2024 між позивачем (як Замовником) та адвокатом Риженко О.С. було укладено Договір №01/06/24 про надання професійної правничої допомоги.

За змістом п. 1.1 Договору Виконавець зобов`язується надати юридичні послуги з питань, зокрема, щодо підготовки і подачі позовних заяв, в тому числі щодо стягнення заборгованості, інших процесуальних документів та представництва інтересів Замовника в судах, зокрема загальної юрисдикції, адміністративних та господарських судах усіх рівнів та інстанцій з усіма необхідними повноваженнями для представництва Замовника, без обмеження повноважень на представництво.

Згідно п.п.1.5, 1.6 договору Замовник оплачує послуги Виконавця у розмірі й у терміни, визначені договором, а передача документів або матеріалів між сторонами оформлюється відповідними актами прийому-передачі.

Згідно п.3.1 договору сторони погодили, що оплата послуг здійснюється Замовником у грошовій одиниці гривні, вартість послуг за договором складає суму, яка визначається в актах приймання-передачі наданих послуг, підписаних сторонами, які є невід`ємною частиною даного договору.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, а саме актом приймання-передачі наданих послуг від 01.04.2025, виконавцем було надано послуги із вивчення документів, наданих Замовником для подальшого звернення до суду та безпосередньо сама зустріч із замовником; підготовка і подання позовної заяви замовника до ТОВ «Житомирські ласощі» щодо стягнення штрафних санкцій; підготовка та подання відповіді на відзив відповідача у справі №910/2536/25.

Вартість послуг складає 9 000,00 грн (п.3 акту).

Пунктом 4 акту сторони засвідчили, що підписуючи акт останні підтверджують виконання та отримання послуг сторонами без зауважень та будь-яких претензій.

З огляду на вище встановлене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Аркмен» понесено судові витрати на професійну правничу допомогу на загальну суму 9 000,00 грн, так як усі з перелічених судових витрат відображені в Акті приймання-передачі наданих послуг до договору.

Вирішуючи питання про наявність підстав для покладення на відповідача витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів керується таким.

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Разом з тим, чинне процесуальне законодавство також визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини третьої статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частиною першою статті 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до частин першої та другої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини четвертої статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 126 ГПК України).

У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії, як зазначено вище, застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач скористався своїм правом та подав клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката. Відповідні доводи висловлені ним і в апеляційній скарзі.

Надаючи оцінку таким доводам відповідача про те, що позиція позивача з самого початку була незмінною і зрозумілою, а також та обставина, що раніше аналогічний спір між сторонами був предметом судового розгляду, у зв`язку з чим адвокат не потребував додаткового часу для підготовки, а подача позовної заяви у даній справі на значній кількості аркушів та інформація, викладена в ній не містила відомостей, які були б дійсно важливими для вирішення спору, і подана суду виключно з метою демонстрації роботи адвоката,колегія суддів не знаходить їх переконливими, оскільки такі доводи ґрунтуються не на нормах права, а відображають суб`єктивне ставлення представника відповідача до представника іншої сторони процесу.

Колегія суддів також відхиляє як неаргументовані доводи скаржника про те, що витрати, понесені позивачем на правничу допомогу, не відповідають критеріям розумності, необхідності та співмірності таких витрат, оскільки такі доводи жодним чином не підтверджені.

Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі», колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі».

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275-277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Житомирські ласощі» на рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/2536/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2025 у справі №910/2536/25 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2536/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко