ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокум. ОдесаСправа № 916/1507/21(916/2307/25)
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Таран С.В.,

Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,

при секретарі судового засідання: Фещук В.М.,

за участю представників:

від Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) участі не брали,

від ОСОБА_1 участі не брали,

від ОСОБА_2 участі не брали,

від Приватного підприємства "Сюіта 2006" Скороход А.О.,

розглянувши апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1

на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025, прийняте суддею Гутом С.Ф., м. Одеса, повний текст складено 26.08.2025,

у справі №916/1507/21(916/2307/25)

за позовом: Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

до відповідачів:

- ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Приватного підприємства "Сюіта 2006"

про визначення частки в майні, яким боржник володіє спільно з іншими особами

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/1507/21 про банкрутство Приватного підприємства "Сюіта 2006".

Постановою Господарського суду Одеської області від 19.08.2021 у справі №916/1507/21 визнано Приватне підприємство "Сюіта 2006" банкрутом; відкрито стосовно Приватного підприємства "Сюіта 2006" ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора Приватного підприємства "Сюіта 2006".

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.02.2023 задоволено заяву ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Приватного підприємства "Сюіта 2006" на ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Екоюг"; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з обмежено відповідальністю "Екоюг" на користь Приватного підприємства "Сюіта 2006" 5097231,81 грн.

20.03.2024 до суду першої інстанції від Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшло подання, яке підлягає розгляду в якості позовної заяви в межах справи про банкрутство і в якій заявник в остаточній редакції просив:

-визначити частку майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 04);

-визначити частку майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 04).

Позовні вимоги обґрунтовані існуванням об`єктивної необхідності визначити частку майна ОСОБА_1 , яка виступає боржницею за судовим рішенням про стягнення коштів субсидіарної відповідальності, у нерухомому майні, яким вона володіє спільно з чоловіком ОСОБА_2 .

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 12.06.2025 прийнято до розгляду клопотання (подання) Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до відповідачів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визначення частки майна в майні, яким боржник володіє спільно з іншими особами та відкрито провадження у справі №916/1507/21(916/2307/25), а також вирішено розглядати справу №916/1507/21(916/2307/25) в межах справи про банкрутство Приватного підприємства "Сюіта 2006" за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) (суддя Гут С.Ф.) частково задоволено позов Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса); визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна 04); визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна 04); стягнуто з ОСОБА_1 на користь Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 4844,80 грн витрат зі сплати судового збору; у задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Дане судове рішення мотивоване тим, що згідно з положеннями чинного законодавства спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, у зв`язку з чим відповідно до правової конструкції, передбаченої частиною першою статті 335 Господарського процесуального кодексу України, наявні обґрунтовані підстави для часткового задоволення вимог Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) саме в частині визначення частки майна боржниці, яка складає 1/2 у вищенаведеному нерухомому майні, яким вона володіє спільно зі своїм чоловіком. Водночас місцевий господарський суд відмовив в частині вимог щодо визнання права власності за ОСОБА_1 на частину спірного майна, адже в силу приписів статті 60 Сімейного кодексу України відповідні об`єкти нерухомого майна перебувають у спільній сумісній власності відповідачів як чоловіка та жінки.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) в частині задоволення позову та прийняти нове рішення, яким відмовити у його задоволенні.

Зокрема, скаржник зазначає про те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав він є одноосібним зареєстрованим власником спірних об`єктів нерухомого майна і у матеріалах справи відсутні докази належності цього майна ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності з апелянтом, натомість станом на теперішній час між відповідачами існує спір про поділ вказаного майна, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення є передчасним. Водночас ОСОБА_2 стверджує про те, що він не є учасником або боржником в основній справі про банкрутство чи стороною виконавчого провадження та не може вважатися належним відповідачем у даній справі, тим більше, що спірне нерухоме майно було придбане ним за особисті кошти, що виключає розповсюдження на нього правового режиму спільної сумісної власності подружжя. Крім того, апелянт посилається на те, що Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно не включив у прохальну частину свого подання (позову) вимогу щодо визначення частки боржниці у нежитловому приміщенні, яке було придбано під час шлюбу у 2021 році, а також на те, що судом першої інстанції було надано перевагу доказам та твердженням державного виконавця, натомість залишено поза увагою доводи відповідачів, що є грубим порушенням рівності та змагальності сторін.

У відзиві на апеляційну скаргу №143/16/10/25 від 20.10.2025 (вх.№3599/25/Д2 від 20.10.2025) Приватне підприємство "Сюіта 2006" просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) без змін, зауважуючи на тому, що спірне нерухоме майно було набуте подружжям за час шлюбу, внаслідок чого на нього поширюється презумпція спільного майна подружжя і відповідна презумпція апелянтом за допомогою належних та допустимих доказів не спростована.

22.10.2025 до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив б/н від 22.10.2025 (вх.№3599/25/Д3 від 22.10.2025), в якій апелянт з підстав, зазначених в апеляційній скарзі, стверджує про помилковість правової позиції Приватного підприємства "Сюіта 2006" та необґрунтованість заперечень останнього, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) за апеляційною скаргою ОСОБА_2 відкрито апеляційне провадження.

ОСОБА_1 також звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) та відмовити у задоволенні подання Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визначення частки майна боржника ( ОСОБА_1 ) в нерухомому майні.

В апеляційній скарзі скаржниця зазначає про те, що одноосібним власником спірних об`єктів нерухомого майна виступає ОСОБА_2 , оскільки вони були придбані за особисті кошти останнього, що підтверджується сукупністю наявних у матеріалах справи доказів, а відтак відсутні підстави для визначення частки ОСОБА_1 у цьому нерухомому майні, тим більше, що станом на теперішній час існує судовий спір між відповідачами щодо поділу майна.

20.10.2025 до апеляційного господарського суду надійшов відзив Приватного підприємства "Сюіта 2006" на апеляційну скаргу №142/16/10/25 від 17.10.2025 (вх.№3720/25/Д2 від 20.10.2025), в якому останнє просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) без змін, посилаючись на недоведеність скаржницею своїх доводів щодо нерозповсюдження на спірне майно правового режиму спільної сумісної власності подружжя, а також на суперечливість позиції ОСОБА_1 , викладеної в заявах по суті спору в межах даної справи.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 відкрито апеляційне провадження.

В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 вирішено розглянути апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу для розгляду вищенаведених апеляційних скарг на 17.12.2025 о 12:00.

У судовому засіданні 17.12.2025, яке проведено в режимі відеоконференції, представник Приватного підприємства "Сюіта 2006" висловив заперечення проти задоволення апеляційних скарги; представники інших учасників справи участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.3 а.с.152, 153, 155),

Колегія суддів зауважує, що у вищенаведеному судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 особисто, представник ОСОБА_2 адвокат Курочкіна Оксана Олегівна, а також представники ОСОБА_1 адвокати Дяковський Олександр Сергійович та Курочкіна Оксана Олегівна мали брати участь в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, між тим 17.12.2025 зазначені особи на зв`язок не вийшли.

Поряд з цим, 16.12.2025 до суду апеляційної інстанції від відповідачів надійшли клопотання про відкладення розгляду справи №916/1507/21(916/2307/25), а саме:

-клопотання ОСОБА_1 б/н від 15.12.2025 (вх.№3599/25/Д5 від 16.12.2025), обґрунтоване зайнятістю її представника адвоката Дяковського Олександра Сергійовича в іншому судовому процесі у справі №910/9636/25;

-клопотання ОСОБА_2 б/н від 16.12.2025 (вх.№3599/25/Д6 від 16.12.2025), мотивоване неможливістю участі його представника адвоката Курочкіної Оксани Олегівни у судовому засіданні, призначеному на 17.12.2025;

-клопотання ОСОБА_1 б/н від 16.12.2025 (вх.№3599/25/Д7 від 16.12.2025), в обґрунтування якого зазначено про неможливість участі її представника адвоката Курочкіної Оксани Олегівни у призначеному на 17.12.2025 судовому засіданні.

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відмовлено у задоволенні вищенаведених клопотань відповідачів про відкладення судового засідання, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 06.12.2022 у справі №923/719/17), тим більше, що явка повноважних учасників процесу у судовому засіданні 17.12.2025 обов`язковою не визнавалась, правова позиція відповідачів викладена в їх апеляційних скаргах, при цьому вищенаведені клопотання про відкладення розгляду справи не містять жодного обґрунтування об`єктивної неможливості проведення судового засідання за відсутності належним чином повідомлених апелянтів. Крім того, до апеляційного господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження викладених у клопотаннях обставин (зокрема, доказів здійснення адвокатом Дяковським Олександром Сергійовичем представництва інтересів учасників справи №910/9636/25 або доказів існування хоча б якихось перешкод для участі адвоката Курочкіної Оксани Олегівни у судовому засіданні, призначеному на 17.12.2025).

Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 відмовлено також у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення провадження, викладеного у прохальній частині його апеляційної скарги, з огляду на відсутність об`єктивної неможливості розгляду справи №916/1507/21(916/2307/25) до вирішення у порядку цивільного судочинства справи №484/3753/23 і те, що провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього (постанова Верховного Суду від 25.06.2019 у справі №914/1423/18), при цьому, беручи до уваги сукупність наявних у матеріалах даної справи доказів, апеляційний господарський суд може самостійно встановити обставини, що входять до предмету доказування у цій справі, та вирішити спір по суті, а сама по собі пов`язаність справ не може бути підставою для застосування приписів пункту 5 частини першої статті 227 Господарського процесуального кодексу України.

За умовами частин першої, другої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представника Приватного підприємства "Сюіта 2006", обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.

06.06.1992 проведено державну реєстрацію шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб №5 від 05.03.2024.

06.11.2006 між ОСОБА_3 ("Продавець") та ОСОБА_2 ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу б/н (далі договір б/н від 06.11.2006), за умовами пункту 1 якого Продавець передає, а Покупець приймає у власність належну Продавцю на праві приватної власної двокімнатну квартиру за АДРЕСА_1 , житловою площею 28 кв.м, загальною площею 41,2 кв.м.

Відповідно до пункту 3 договору б/н від 06.11.2006 продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 8900 грн, які Продавець одержала від Покупця повністю при підписанні цього договору (балансова вартість квартири становить 8844 грн витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно №12013921 від 02.10.2006).

У пункті 6 договору б/н від 06.11.2006 згідно зі статтею 657 Цивільного кодексу України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності переходить до Покупця згідно з частиною четвертою статті 334 Цивільного кодексу України після державної реєстрації цього договору.

Вищенаведений договір б/н від 06.11.2006 посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №276.

10.09.2008 між ОСОБА_4 ("Продавець") та ОСОБА_2 ("Покупець") укладено договір купівлі-продажу б/н (далі договір б/н від 10.09.2008), за умовами пунктів 1.1, 1.2 якого Продавець передає майно у власність Покупця, а Покупець приймає майно і сплачує за нього обговорену грошову суму. Квартира за АДРЕСА_2 та має наступні характеристики: загальна площа 41,1 кв.м, житлова 26,60 кв.м, поверх 1 (перший).

В силу пунктів 2.1, 2.3, 2.4 договору б/н від 10.09.2008 продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 19400 грн, які Продавець одержала від Покупця повністю при підписанні цього договору. Факт повного розрахунку за продану квартиру Продавець підтверджує своїм підписом на договорі. Загальна вартість майна згідно з витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Первомайським МБТІ 02.09.2008 №20087589, становить 19482 грн.

Пунктами 6.1-6.3 договору б/н від 10.09.2008 передбачено, що згідно зі статтею 657 Цивільного кодексу України цей договір підлягає державній реєстрації. Право власності на майно згідно з частиною четвертою статті 334 Цивільного кодексу України у Покупця виникає з моменту державної реєстрації цього договору. Згідно зі статтею 182 Цивільного кодексу України Покупцю необхідно після державної реєстрації договору здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Вказаний вище договору б/н від 10.09.2008 посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований в реєстрі за №3103.

Як зазначалося вище, постановою Господарського суду Одеської області від 19.08.2021 у справі №916/1507/21 визнано Приватне підприємство "Сюіта 2006" банкрутом; відкрито стосовно Приватного підприємства "Сюіта 2006" ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатора Приватного підприємства "Сюіта 2006".

В подальшому ухвалою Господарського суду Одеської області від 16.02.2023 у справі №916/1507/21, залишеною без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.05.2023 та постановою Верховного Суду від 10.08.2023, задоволено заяву ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Приватного підприємства "Сюіта 2006" на ОСОБА_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю "Екоюг"; стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та Товариства з обмежено відповідальністю "Екоюг" на користь Приватного підприємства "Сюіта 2006" 5097231,81 грн.

17.02.2023 на виконання вищенаведеної ухвали Господарським судом Одеської області видано накази про солідарне стягнення з ОСОБА_1 та Товариства з обмежено відповідальністю "Екоюг" на користь Приватного підприємства "Сюіта 2006" 5097231,81 грн.

Постановою головного державного виконавця Первомайського відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Мороз О.С. від 10.03.2023 відкрито виконавче провадження №71257042 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області №916/1507/21 від 17.02.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Приватного підприємства "Сюіта 2006" 5097231,81 грн.

29.02.2024 арбітражний керуючий ліквідатор Приватного підприємства "Сюіта 2006" звернувся до Первомайського відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з заявою, в якій, посилаючись на наявність виконавчого провадження №71257042, а також на перебування у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 двокімнатної квартири АДРЕСА_1 та двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , просив звернутися до суду з поданням про визначення частки майна боржниці ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє спільно з іншою особою.

З наявних у матеріалах справи інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що за ОСОБА_2 зареєстровано право власності, зокрема, на наступні об`єкти житлової нерухомості:

1) двокімнатна квартира загальною площею 41,2 кв.м, житловою площею 28 кв.м за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 04; підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 06.11.2006, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований за №2763);

2) двокімнатна квартира загальною площею 41,1 кв.м, житловою площею 26,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 04; підстава виникнення права власності договір купівлі-продажу від 10.09.2008, посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Сулімою В.Ф. та зареєстрований за №3103).

З огляду на те, що ОСОБА_1 виступає боржницею за судовим рішенням про стягнення коштів субсидіарної відповідальності, Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся до Господарського суду Одеської області з відповідним поданням (позовом) про визначення частки вказаної боржниці у вищенаведених квартирах з визнанням за нею права власності на 1/2 частину цих об`єктів нерухомого майна.

Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення зазначеного позову з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

В силу статті 1291 КонституціїУкраїни суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

За умовами частини другої статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Частинами першою, другою статті 18 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 326 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13.12.2012).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25.04.2012 невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" унормовано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело як джерело права.

За умовами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішення по справі "Деркач та Палек проти України" Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, даний пункт передбачає "право на суд", одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 Конвенції детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 Конвенції як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" для цілей статті 6 (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бурдов проти Росії").

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини право доступу до суду включає право на виконання судового рішення без надмірних затримок. За певних обставин така затримка може бути виправданою, але вона не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії").

У рішенні по справі "Чіжов проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатись, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Глоба проти України" пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України "Про виконавче провадження").

В силу статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За умовами частини першої статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Належним доказом вжиття усіх передбачених законом заходів з примусового виконання рішення суду, що свідчить про повноту виконавчих дій, є повне виконання рішення суду.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду відображена в постанові від 29.10.2021 у справі №916/1714/20.

Невиконання рішення суду, що набрало законної сили, свідчить про неповноту виконавчих дій, що є недопустимим з огляду на положення статті 1291 КонституціїУкраїни.

Враховуючи вищевикладене, за змістом положень статей 1, 5, 6, 11, 18 Закону України "Про виконавче провадження" метою виконавчого провадження є захист інтересів стягувачів шляхом здійснення сукупності передбачених законом заходів, спрямованих на дієве та ефективне виконання рішень суду та інших органів і посадових осіб, а виконавці при здійсненні виконавчого провадження наділені широким колом повноважень та зобов`язані неухильно дотримуватись прав і законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України "Про виконавче провадження" заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що у провадженні Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження №71257042 з примусового виконання наказу Господарського суду Одеської області №916/1507/21 від 17.02.2023 про стягнення з Діордіященко Ольги Вікторівни на користь Приватного підприємства "Сюіта 2006" 5097231,81 грн.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця (частина шоста статті 48 Закону України "Про виконавче провадження").

Частиною першою статті 335 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Наголошуючи на необхідності чіткого розмежування питання наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.06.2022 у справі №2-591/11 зауважила, що якщо спір виник щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності.

У такому випадку відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності, свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, з урахуванням вищенаведеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, з огляду на позицію ОСОБА_2 , який заперечує належність відповідачам спірних квартир на праві спільної сумісної власності, колегія суддів зазначає про помилковість тверджень вказаного апелянта про те, що він не може вважатися належним відповідачем у даній справі. Сама по собі відсутність у ОСОБА_2 статусу учасника або боржника в основній справі про банкрутство чи сторони виконавчого провадження №71257042 жодним чином не спростовує існування спору про право на спірні об`єкти нерухомого майна і, відповідно, правомірність визначення його відповідачем за вимогами Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Кодекс України з процедур банкрутства, введений в дію 21.10.2019, є спеціальним законом, що регулює процедури банкрутства та містить норми, які встановлюють обов`язок розгляду майнових спорів за участю боржника виключно у справі про банкрутство, за правилами Господарського процесуального кодексу України.

Майнові спори за участю боржника концентруються виключно в межах справи про банкрутство, що дозволяє здійснювати ефективний судовий контроль щодо повернення майнових активів боржника у його розпорядження, з метою відновлення платоспроможності такого боржника або належного формування ліквідаційної маси банкрута. Оскарження судових рішень та, відповідно, вирішення процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у господарських справах, ухвалених за результатами розгляду таких спорів, відбувається за правилами Господарського процесуального кодексу України з урахуванням положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Повноваження господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, щодо здійснення відповідного судового контролю поширюються і на правовідносини з примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) у виконавчому провадженні, що передбачає звернення стягнення на майно боржника або може вплинути іншим чином на майнові активи боржника, і такий контроль має здійснюватися з моменту відкриття виконавчого провадження та до його завершення чи закриття провадження у справі про банкрутство боржника (постанова Верховного Суду від 13.04.2023 у справі №910/21981/16).

Отже, позов Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визначення частки ОСОБА_1 , яка є боржницею за судовим рішенням про стягнення з останньої грошових коштів на користь Приватного підприємства "Сюіта 2006", у нерухомому майні має безпосередній вплив на майнові активи банкрута, у зв`язку з чим правомірно розглянутий Господарським судом Одеської області в межах справи про банкрутство зазначеного приватного підприємства.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Статтею 60 Сімейного кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Звідси приписи статті 60 Сімейного кодексу України містять презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу частин першої, другої статті 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За положеннями частини першої статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з вимогами частини другої статті 370 Цивільного кодексу України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №367/6321/16-ц зазначено, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.

Для спільної сумісної власності характерною є неконкретизованість часток співвласників. Так, відповідно до приписів норми стаття 372 Цивільного кодексу України закон встановлює презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності. Дана презумпція може бути спростована домовленістю співвласників або законом, або рішенням суду. Достатніми підставами для зміни розміру часток можуть послугувати міра фінансової, трудової чи іншої участі кожного із співвласників в придбанні, утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, вчинення співвласником дій, що порушують права інших співвласників тощо. Обставини, які можуть послугувати для збільшення або зменшення частки співвласників мають мати істотне значення.

Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів протилежного.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що наявні у матеріалах справи договори купівлі-продажу б/н від 06.11.2006 та б/н від 10.09.2008, які стали підставою для набуття ОСОБА_2 права власності на спірні квартири, були укладені під час шлюбу з ОСОБА_1 , реєстрацію якого проведено 06.06.1992.

Таким чином, право спільної сумісної власності відповідачів, як подружжя, на об`єкти нерухомого майна за адресами: Миколаївська обл., м. Первомайськ, вул. Грушевського, буд. 24, кв. 4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04) та Миколаївська обл., м. Первомайськ, вул. Шевченко, буд. 20, кв. 4 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 04) презюмується.

У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.

Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.

Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).

Колегія суддів наголошує на тому, що рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 Господарського процесуального кодексу України, втрачає сенс.

За твердженням обох апелянтів, спірне нерухоме майно було придбане за особисті кошти ОСОБА_2 , отримані останнім від свого батька у присутності свідків.

Згідно з частиною п`ятою статті 719 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату укладання договорів б/н від 06.11.2006 та б/н від 10.09.2008) договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 1047 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній станом на дату укладання договорів б/н від 06.11.2006 та б/н від 10.09.2008) передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Між тим, апеляційний господарський суд вбачає, що у матеріалах справи відсутні відповідні договори дарування валютних цінностей та/або позики, а тому відповідачами не підтверджено за допомогою належних та допустимих у розумінні процесуального закону доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 від свого батька грошових коштів, які в подальшому були витрачені на придбання спірних квартир.

Наявні у матеріалах справи заяви по суті, подані в межах розгляду іншої судової справи, фактично лише відображають правову позицію учасників справи та самі по собі не є належними та достатніми доказами на підтвердження стверджуваних відповідачами обставин набуття коштів для придбання нерухомості, тим більше, що позиція сторони фактично сама по собі не є доказом, а лише предметом оцінки через призму доказів, наданих на її обґрунтування. Оцінка доводів, викладених у заявах по суті спору, здійснюється виключно судом у межах тієї справи, в якій вони подані, з урахуванням предмета та підстав позову, складу учасників процесу і сукупності доказів, досліджених у відповідному судовому провадженні.

Щодо заяв свідків (як додатків до заяв по суті з інших справ), то останні правомірно не враховані місцевим господарським судом в якості доказів, адже відповідно до статті 88 Господарського процесуального кодексу України письмові заяви свідків є самостійним засобом доказування за умови дотримання встановлених законом вимог до їх форми та порядку подання, зокрема, щодо нотаріального посвідчення підпису свідка, проте всупереч таким вимогам надані до Господарського суду Одеської області заяви не були нотаріально посвідчені. Водночас посилання апелянтів на те, що в силу частини третьої статті Господарського процесуального кодексу України не вимагається нотаріальне посвідчення підпису сторін, третіх осіб, їх представників, які дали згоду на допит їх як свідків, є безпідставними, оскільки зазначені заяви складалися для подання в іншу судову справу, між тим звільнення від нотаріального посвідчення підпису стосується лише тих випадків, коли особа безпосередньо надала згоду на допит її як свідка у конкретному судовому провадженні і така згода зафіксована у матеріалах відповідної справи, відтак відсутність таких заяв і доказів у справі №916/1507/21(916/2307/25) виключає можливість використання поданих документів як належних та допустимих доказів.

Посилання скаржників на те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав ОСОБА_2 є одноосібним зареєстрованим власником спірних об`єктів нерухомого майна, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі, натомість придбане у шлюбі майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові і дружині в рівних частках з моменту його придбання (постанови Верховного Суду від 03.12.2025 у справі №754/11565/23 та від 17.02.2022 у справі №344/2559/17).

Більше того, державна реєстрація права власності не породжує правового режиму майна подружжя, а лише фіксує вже існуюче речове право, яке за відсутності доведених винятків регулюється нормами сімейного законодавства. Сам по собі факт державної реєстрації права власності на майно за одним із подружжя не є визначальним для встановлення правового режиму такого майна та не спростовує презумпцію його належності до спільної сумісної власності подружжя, якщо це майно набуте у період шлюбу. Реєстрація речового права має публічний і підтверджувальний характер, тоді як підстави та обсяг права власності визначаються нормами матеріального права, зокрема, положеннями статті 60 Сімейного кодексу України. Майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності з моменту його набуття незалежно від того, на ім`я кого з них оформлено правовстановлюючі документи чи здійснено державну реєстрацію відповідного права. Такий правовий режим зберігається доти, доки інший із подружжя не доведе наявність підстав для відступу від зазначеної презумпції у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, беручи до уваги те, що твердження апелянтів про придбання спірного нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_2 за допомогою належних та допустимих доказів не доведені, Південно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку про те, що презумпція права спільної сумісної власності відповідачів на спірні квартири не спростована, у зв`язку з чим наявні правові підстави для задоволення вимог Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в частині визначення частки майна боржника ОСОБА_1 у нерухомому майні, яким вона володіє разом з іншою особою ОСОБА_2 у розмірі 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер нерухомого майна: 04) та у розмірі 1/2 частини на двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер нерухомого майна: 04).

Водночас колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про необхідність відмови в частині вимог Першого відділу державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо визнання за ОСОБА_1 права власності на відповідні частини спірного майна, оскільки, як зазначалося вище, спірні об`єкти нерухомого майна, частка в яких визначається в межах цієї справи, перебувають у спільній сумісній власності відповідачів як подружжя. За таких обставин, визначення частки боржниці у праві спільної сумісної власності є достатнім і належним способом судового захисту для досягнення мети виконавчого провадження, у той час як визнання права власності на частину майна призвело б до безпідставного дублювання вже існуючого речового права та виходу за межі необхідного судового втручання.

Доводи ОСОБА_2 про те, що Перший відділ державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) безпідставно не включив у прохальну частину свого подання (позову) вимогу щодо визначення частки боржниці у нежитловому приміщенні, яке було придбано під час шлюбу у 2021 році, відхиляються апеляційним господарським судом, оскільки вказані обставини жодним чином не впливають на можливість визначення частки ОСОБА_1 в об`єктах житлового фонду (квартирах) і відповідний позов, з урахуванням принципу диспозитивності, підлягає розгляду судом виключно в межах заявлених вимог.

Саме по собі існування спору між відповідачами щодо поділу спірного майна не є процесуальною перешкодою для розгляду позову про виділ частки ОСОБА_1 у майні, яким вона володіє спільно з іншою особою ОСОБА_2 , враховуючи наявність встановленої чинним законодавством презумпції рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, яка в межах розгляду даної справи не спростована і виключає існування будь-якої залежності від попереднього вирішення спору про поділ майна. Визначення частки це не спосіб поділу майна, а спосіб індивідуалізації частини боржниці у спільному майні.

Твердження ОСОБА_2 про те, що судом першої інстанції було надано перевагу доказам та твердженням державного виконавця, натомість залишено поза увагою доводи відповідачів, що є грубим порушенням рівності та змагальності сторін, Південно-західним апеляційним господарським судом оцінюються критично, оскільки зазначені посилання фактично ґрунтуються на незгоді апелянта з наданою місцевим господарським судом оцінкою правовій позиції відповідачів, між тим незгода апелянта з мотивуванням оскаржуваного судового рішення не свідчить про порушення Господарським судом Одеської області принципів господарського процесу.

У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовів.

Доводи скаржників не спростовують вищенаведених висновків суду першої інстанції; твердження апелянтів про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 покладаються на ОСОБА_2 , а за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 21.08.2025 у справі №916/1507/21(916/2307/25) без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_2 покласти на ОСОБА_2 .

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано 22.12.2025.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир