ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Справа № 906/35/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Олексюк Г.Є. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Черначук А. Д.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Житомирської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 4 листопада 2025 року по справі №906/35/25 (повний текст рішення складено 7 листопада 2025 року; суддя Машевська О.П.)

час та місце постановлення ухвали: 4 листопада 2025 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; повний текст ухвали виготовлено 7 листопада 2025 року

за позовом Керівника Бердичівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі

Вчорайшенської сільської ради Бердичівського району Житомирської області

до:

1) ОСОБА_1

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

4) ОСОБА_4

5) ОСОБА_5

6) ОСОБА_6

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет а спору на стороні відповідачів - Приватного підприємства "Фермерське господарство "Ященко"

про витребування земельних ділянок

за участю представників:

від Прокурора - Гіліс І.В.;

від Позивача - не з`явився;

від Відповідача 5 - Софина І.В.;

від Відповідачів 1, 2, 3, 4, 6 та від Третьої особи - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Керівник Бердичівської окружної прокуратури (надалі Прокурор) в інтересах держави в особі Вчорайшенської сільської ради Бердичівського району Житомирської області (надалі Позивач) звернувся до ОСОБА_1 (надалі Позивач 1), ОСОБА_2 (надалі Позивач 2), ОСОБА_3 (надалі Позивач 3), ОСОБА_4 (надалі Позивач 4), ОСОБА_5 (надалі Позивач 5), ОСОБА_6 (надалі Позивач 6) про витребування на користь Позивача земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства з приватної власності фізичних осіб площею 3,1091 Га, кадастровий номер 0:03:000:0213, площею 3,1547 Га, кадастровий номер 0:03:000:0212, площею 3,2203 га, кадастровий номер 0:03:000:0211, загальною площею 3,2839 Га, кадастровий номер 0:03:000:0210, площею 3,6006 Га, кадастровий номер 0:03:000:0215, загальною площею 3,6314 Га, кадастровий номер 0:03:000:0214.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що Відповідачам 1-6 вже надавались земельні ділянки в користування для ведення фермерського господарства, а тому повторне їх надання в такому ж порядку не відповідає вимогам Закону, так як повинно здійснюватися у загальному порядку - на конкурентних засадах.

Ухвалою суду першої інстанції від 6 жовтня 2025 року, з підстав, вказаних у даній ухвалі, керуючись частиною 2 статтею 231 ГПК України, закрито провадження у справі, що розглядалась за правилами господарського судочинства, оскільки розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції цивільного судочинства. Дане судове рішення не оспорене в апеляційному порядку.

Ухвалою місцевого господарського суду від 4 листопада 2025 року, відповідно до частини 5 статті 130 заяву представника Відповідача 5 адвоката Ігоря Софини про ухвалення судового рішення про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 51000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської обласної прокуратури на користь Відповідача 5 задоволено частково. Стягнуто з Житомирської обласної прокуратури 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу на користь Відповідача 5 (том 4, а.с. 198-204).

В той же час місцевий господарський суд зауважив, що вважає наявними підстави для застосування частини 5 статті 130 ГПК України щодо відшкодування Відповідачу 5 витрат на професійну правничу допомогу адвоката Ігоря Софини, яким було підтримано доводи клопотання поданого ще 7 лютого 2025 року щодо непідвідомчості спору в цій справі господарському суду як за суб`єктним критерієм, так і за змістом спірних відносин, які не мали господарського (підприємницького) характеру (однак судом відмовлено в задоволенні такого клопотання та самостійно закрито провадження у справі).

Суд першої інстанції вказав, що зважаючи на стадію судового процесу у цій справі, на якій суд вирішує питання розподілу витрат Відповідача 5 на професійну правничу допомогу (стаття 231 ГПК України), в ситуації, коли суд не вирішує спір по суті, а відтак не оцінює предмет та підстави позову, в тому числі, правові, не надає оцінки поданим доказам за правилами статтей 73-79 ГПК України, змісту заяв по суті (позову, відзиву на позов тощо), тощо, то місцевий господарський суд вважав наявними підстави щодо відшкодування понесених стороною справи витрати за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської обласної прокуратури в розмірі 10000 грн, який, на думку суду першої інстанції, є розумним.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою, Прокурор звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 4, а.с. 216-218) в якій з підстав, висвітлених в ній, просив ухвалу місцевого господарського суду скасувати та відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор, зокрема, виходив з того, що оскільки Позивачем прийнято рішення від 10 лютого 2021 року за №№ 154-159 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення фермерського господарства», то Прокурор правомірно з урахуванням актуальної судової практики звернувся до господарського суду за захистом порушеного права в порядку господарського судочинства. Разом з тим, Прокурор констатує, що на час розгляду справи відбулась зміна практики Верховного Суду щодо підвідомчості спорів, що виникають з приводу користування землями фермерського господарства. Прокурор вважає, що така зміна не може вважатись необгрунтованими діями Прокурора.

Прокурор зазначає, що саме до виключних повноважень суду віднесено вирішення питання щодо підвідомчості спору. Констатує, що в силу частини 2 статті 42 ГПК України до обов`язків учасників справи не входить подання клопотань з питань, вирішення яких відноситься до виключної компетенції суду. При цьому, на переконання Прокурора, невисловлення Прокурором позиції щодо необхідності закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України жодним чином не впливає на вирішення судом відповідних питань та не свідчить про необґрунтованість дій чи зловживання його процесуальними правами.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 24 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження в справі № 906/35/25 за апеляційною скаргою Прокурора. Запропоновано Позивачу та Відповідачам 1-6 надати відзив на апеляційну скаргу Прокурора з доказами його надсилання.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 3 грудня 2025 року проведення підготовчих дій закінчено; призначено розгляд апеляційної скарги на 18 грудня 2025 року об 15:40 год..

9 грудня 2025 року на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду від представника Відповідача 5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник просив залишити оскаржувану ухвалу без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Відповідача 5 вказав, що відповідно до частини 5 статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій позивача. Зауважив, що ГПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак на його переконання, під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду.

В свою чергу, представник Відповідача 5 вказав, що суд в ухвалі від 25 вересня 2025 року в справі № 906/35/25 надав учасникам справи можливість письмово викласти власні аргументи щодо подібності спірних відносин у цій справі спірним відносинам у справі № 918/442/24 та щодо наявності/відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України. Однак Прокурор наполягав на доводах про те, що дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а тому не скористався правом подати заяву (клопотання) про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України та клопотання про повернення судового збору з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, на переконання представника Відповідача 5 такими діями Прокурор проявив необгрунтовану бездіяльність в частині реалізації своїх процесуальних прав.

Ухвалою апеляційного господарського суду від 15 грудня 2025 року заяву представника Відповідача 5 про участь в судовому засіданні від 18 грудня 2025 року в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду в справі №906/35/25 задоволено.

В судове засідання від 18 грудня 2025 року представники Позивача, Відповідачів 1, 2, 3, 4, 6 та Третьої особи не з`явилися.

Відповідно до частини першої статті 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Крім того, суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, що вказує на те, що ухвалою суду від 3 грудня 2025 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.

Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З огляду на вищевказане суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за наявними у справі матеріалами без участі представників Позивача, Відповідачів 1, 2, 3, 4, 6 та Третьої особи.

В судовому засіданні від 18 грудня 2025 року, Прокурор підтримав доводи, наведені в апеляційній скарзі,та з підстав, висвітлених в ній, просив апеляційний господарський суд її задоволити, оскаржувану ухвалу скасувати та відмовити в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу. Прокурор вказав, що оскільки Позивачем прийнято рішення від 10 лютого 2021 року за №№ 154-159 «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам для ведення фермерського господарства», то Прокурор правомірно з урахуванням актуальної судової практики звернувся до господарського суду за захистом порушеного права в порядку господарського судочинства. Разом з тим, Прокурор звертає увагу суду апеляційної інстанції на час розгляду справи відбулась зміна практики Верховного Суду щодо підвідомчості спорів, що виникають з приводу користування землями фермерського господарства, у зв`язку із цим, на його переконання вважатись необгрунтованими дії Прокурора не можуть. Прокурор зазначає, що саме до виключних повноважень суду віднесено вирішення питання щодо підвідомчості спору. Прокурор також вказав, що невисловлення Прокурором позиції щодо необхідності закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України жодним чином не впливає на вирішення судом відповідних питань та не свідчить про необґрунтованість дій чи зловживання його процесуальними правами.

В судовому засіданні від 18 грудня 2025 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Відповідача 5 заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, та просив залишити ухвалу місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Представник Відповідача 5 вказав, що суд першої інстанції в ухвалі від 25 вересня 2025 року в справі № 906/35/25 надав учасникам справи можливість письмово викласти власні аргументи щодо подібності спірних відносин у цій справі спірним відносинам у справі № 918/442/24 та щодо наявності/відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України. Однак Прокурор наполягав на доводах про те, що дана справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а тому не скористався правом подати заяву (клопотання) про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України та клопотання про повернення судового збору з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Отже, на переконання представника Відповідача 5 такими діями Прокурор проявив необгрунтовану бездіяльність в частині реалізації своїх процесуальних прав, з огляду на що вважає підставним стягнення з Прокурора витрат на послуги адвоката Відповідача 5.

Заслухавши пояснення Прокурора та представника Відповідача 5, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги та пояснень стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, Північно західного апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що апеляційну скаргу Прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

При цьому, апеляційний господарський суд виходив з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, Прокурор в інтересах держави в особі Позивача звернувся до Відповідачів з позовом про витребування на користь Позивача земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення фермерського господарства з приватної власності фізичних осіб площею 3,1091 Га, кадастровий номер 0:03:000:0213, площею 3,1547 Га, кадастровий номер 0:03:000:0212, площею 3,2203 Га, кадастровий номер 0:03:000:0211, загальною площею 3,2839 Га, кадастровий номер 0:03:000:0210, площею 3,6006 Га, кадастровий номер 0:03:000:0215, загальною площею 3,6314 Га, кадастровий номер 0:03:000:0214.

Водночас як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції своєю ухвалою від 6 березня 2025 року, з підстав, вказаних у цій ухвалі, серед іншого, відмовив представнику Відповідача 5, (адвокату Ігорю Софині), у задоволенні клопотання від 7 лютого 2025 року про закриття провадження у справі з підстав непідвідомчості спору господарському суду.

Згодом, місцевий господарський суд ухвалою від 8 квітня 2025 року позов Прокурора залишив без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України.

Північно-західний апеляційний господарський суд (головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В.,суддя Філіпова Т.Л.) постановою від 11 червня 2025 року ухвалу Господарського суду Житомирської області від 8 квітня 2025 року в справі №906/35/25 скасував, направив справу №906/35/25 до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постановою Верховного Суду від 6 серпня 2025 року залишено без змін вищевказану постанову суду апеляційної інстанції.

22 вересня 2025 року до місцевого господарського суду надійшло клопотання Відповідача 5 від 16 вересня 2025 року (вх. № г/с 11809 від 22 вересня 2025 року) про постановлення ухвали про залишення позовної заяви без руху на підставі частини 11 статті 176 ГПК України.

Водночас суд першої інстанції з врахуванням актуальної судової практики (постанова ВС від 15 квітня 2025 року в справі № 918/442/24 та інші), своєю ухвалою від 25 вересня 2025 року ухвалив надати учасникам справи можливість письмово викласти власні аргументи щодо подібності спірних відносин у цій справі спірним відносинам у справі № 918/442/24 та щодо наявності/відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

В межах розгляду клопотання про залишення позовної заяви без руху Прокурор подав заперечення за вих. № 50-90-4705вих-25 від 30 вересня 2025 року (вх. № г/с 12518 від 3 жовтня 2025 року), котрі мотивовано тим, що норми ГПК України підлягають застосуванню в редакції , чинній на час вчинення окремої процесуальної дії - звернення прокурора з позовом до суду, що відбулося це 30 грудня 2024 року.

Представник Відповідача 5 (адвокат Ігор Софина) в судовому засіданні місцевого господарського суду від 6 жовтня 2025 року в усній формі підтримав заявлене ним раніше клопотання по суті щодо закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України.

У поясненні за вих. № 50-90-4704вих-25 від 30 вересня 2025 року (вх. № г/с 12519 від 3 жовтня 2025 року) Прокурор доводив місцевому господарському суду, що у спорах щодо земельних відносин при розмежуванні юрисдикції між цивільними і господарськими судами на першому місці - зміст правовідносин і вже другорядне значення надається суб`єктному складу (фізична чи юридична особа). Констатував, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності як за участю юридичних осіб, так і за участю фізичних осіб-підприємців, а в певних випадках і за участю осіб, які не мають статусу суб`єкта господарювання. Вказав, що Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 5 жовтня 2022 року в справі № 922/1830/19 зазначено, що якщо земельна ділянка, що надається для ведення фермерського господарства, є основною та необхідною умовою для здійснення фермерським господарством господарської діяльності у сфері товарного сільськогосподарського виробництва, то і спір має розглядатися в порядку господарського судочинства. Окрім того, Прокурор констатував, що умови набуття прав на земельні ділянки членами фермерського господарства із земель фермерського господарства викладені Великою Палатою Верховного Суду від 20 червня 2023 року в справі № 633/408/18. На підставі цих та інших доводів, Прокурор наполягав, що справа №906/35/25 підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

У поясненні від 1 жовтня 2025 року представник Відповідача 5 (адвокат Ігор Софина) підтримав процесуальну позицію про те, що провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвалою суду першої інстанції від 06 жовтня 2025 року, з підстав викладених у даній ухвалі, закрито провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України (спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства). Дане судове рішення не оскаржувалося в судовому порядку.

Після постановлення вищезазначеної ухвали до Господарського суду Житомирської області надійшла заява представника Відповідача 5 адвоката Ігоря Софини про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу (вх. г/с №01-44/3206/25 від 13 жовтня 2025 року).

У Заяві про ухвалення додаткового рішення представник Відповідача 5 просив стягнути з Житомирської обласної прокуратури на користь Відповідача 5 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 51 000 грн 00 коп.

Заяву про ухвалення додаткового рішення, з посиланням на частину 5 статті 130 ГПК України, мотивовано фактом укладення 3 лютого 2025 року між Адвокатським об`єднанням "ВЕРІТІ ГРУП" (надалі - Виконавець) та Відповідачем 5 Договору про надання правової (правничої) допомоги № 03/02-25 (надалі Договір) та Додаткової угоди № 1 до цього Договору.

За умовами Договору Виконавець взяв на себе зобов`язання надати Відповідачу 5 юридичної послуги щодо захисту інтересів останнього, серед іншого, в органах судової влади (судах всіх інстанцій та юрисдикцій), у судових процесах, які розпочаті, або будуть розпочаті, де стороною по справі є Відповідач 5, в тому числі у судових процесах, які впливають або можуть впливати на права, обов`язки та інтереси Відповідача 5, а Відповідач 5 зобов`язався оплатити такі послуги.

У відповідності до підпункту 1.1 пункту 1 Додаткової угоди №1, сторони узгодили надання Виконавцем переліку юридичних послуг з наступних питань: комплексне юридичне супроводження судового спору у Господарському суді Житомирської області, справа № 906/35/25, зокрема: аналіз матеріалів справи та формування правової позиції; підготовка та направлення до суду відзиву на позовну заяву; контроль розгляду справи, включаючи процесуальні строки; підготовка необхідних процесуальних документів (заяви, клопотання); підготовка письмових пояснень (посилення правової позиції з огляду на хід розгляду справи) (у разі необхідності); участь у судових засіданнях; підготовка та подання клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 2 Додаткової угоди №1, загальна вартість послуг Виконавця, передбачених пунктом 1 Додаткової угоди, становить 51000 грн.

Згідно з квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №35 від 7 лютого 2025 року Відповідачем 5 перераховано на рахунок Виконавця 51000 грн 00 коп.

16 квітня 2025 року Виконавцем було надано Відповідачу 5 звіт про надані послуги відповідно до Додаткової угоди № 1 та підписано Акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) від 16 квітня 2025 року.

Оскільки між Відповідачем 5 та Виконавцем погоджено фіксований розмір гонорару, при його обчисленні не враховується фактична кількість витраченого часу, сума гонорару при цьому залишається незмінною.

Колегія при цьому констатує, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з Відповідачем 5, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

В той же час, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відшкодування витрат Відповідача 5 на професійну правничу допомогу у розмірі 51000 грн має бути здійснено за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської обласної прокуратури, оскільки згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 5 жовтня 2022 року в справі № 923/199/21, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу.

Апеляційний господарський суд констатує, що заперечення Прокурора в апеляційній скарзі зводяться до того, що Відповідачем 5 не доведено підстав застосування положень частини 5 статті 130 ГПК України, яка є спеціальною про те, що відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу саме внаслідок необґрунтованих дій позивача, оскільки на переконання Прокурора відсутні докази, що вказували б на необгрунтованість дій Прокурора.

Зважаючи на такі доводи Прокурора в розрізі практики Верховного Суду щодо застосування до правовідносин частини 5 статті 130 ГПК України в площинні визначення такої дефініції як «необгрунтованість дій» колегія суду зауважує таке.

Господарський процесуальний кодекс України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під такими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. Тобто, частина 5 статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі індивідуально відповідно до встановлених обставин.

Схожа за змістом позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року в справі № 902/136/21, від 18 січня 2022 року в справі № 922/2017/17, від 14 березня 2023 року в справі № 911/1201/22.

Відтак, для покладення (повного або часткового) адвокатських витрат на позивача (прокурора) Відповідач 5 має довести, а суд встановити і зазначити в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача (прокурор) були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач (прокурор) недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач (прокурор) мав на меті протиправну мету - порушення прав та інтересів відповідача тощо.

Схожа правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду від 26 квітня 2021 року в справі № 910/12099/17, від 19 квітня 2021 року в справі № 924/804/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 902/136/21.

Необхідною умовою для компенсації витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (прокурора, що подав позов) у разі закриття провадження у справі є доведення факту, наприклад, ініціювання завідомо безпідставного та /або штучного судового провадження тощо.

В свою чергу, колегія суду висновує, що стаття 130 ГПК України врегульовує спосіб та порядок розподілу судових витрат за різних підстав закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду з урахуванням особливостей зазначених процесуальних дій.

Так, частина 5 статті 130 ГПК України резюмує, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Приписи частини 5 статті 130 ГПК України є проявом реалізації правила відшкодування судових витрат у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення.

Системний аналіз цієї статті Кодексу свідчить про те, що її приписи сформовані з урахуванням особливостей процесуальної поведінки позивача, яка у подальшому призвела до закриття провадження у справі (звернення у порядку господарського судочинства з позовом, що не підлягає розгляду у такому порядку, подання позову за відсутності його предмета, наявність судового рішення між тими ж сторонами з того ж предмета спору, розгляд аналогічного спору іншим судом тощо).

Оскільки норма частини 5 статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості / необґрунтованості, Верховний Суд сформував наступну правову позицію: таку оцінку слід проводити суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин.

Дана правова позиція наведена також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2024 року в справі № 921/357/20.

При цьому, при застосуванні частини 5 статті 130 ГПК України діє загальне правило статті 74 цього Кодексу щодо доказування обставин обґрунтованості /необґрунтованості дій позивача.

Так, тягар доказування необґрунтованості дій позивача (прокурора, що подав позов) покладається на відповідача, який заявляє про компенсацію здійснених ним витрат, тому останньому необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача (прокурора) були вчинені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяла ця сторона недобросовісно; чи недобросовісна сторона мала на меті протиправну мету ущемлення прав та інтересів іншої сторони; чи були дії недобросовісної сторони умисні й чим це підтверджується.

В той же час при компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача (прокурора, що подав позов) із застосуванням частини 5 статті 130 ГПК України має бути встановлена необґрунтованість дій позивача (прокурора), пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше).

Однак поняття "необґрунтованість дій позивача" не є тотожним таким поняттям як "зловживання правом", "неправомірність дій" або ж "встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача".

При цьому право на судовий захист гарантовано позивачу (прокурору, що подає позов) Конституцією України, і саме лише звернення до суду з позовом не свідчить про необґрунтованість його дій. Однак згідно з частиною 2 статтею 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм.

За змістом статті 7 ГПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

В той же час, усе вищеописане спростовує доводи прокурора, наведені в апеляційній скарзі, та вказує, що за відповідних обставин суд має право стягнути з прокурора, що подав позов, витрати адвоката, понесені відповідачем.

Як встановлено апеляційним господарським судом та слідує з матеріалів справи, суд першої інстанції з врахуванням актуальної судової практики в ухвалі від 25 вересня 2025 року надав учасникам справи можливість письмово викласти власні аргументи щодо подібності спірних відносин у цій справі спірним відносинам у справі № 918/442/24 та щодо наявності/відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України із покликанням на постанову Верховного Суду від 15 квітня 2025 року в справі № 918/442/24.

Окрім того, колегія суду зауважує, що закриття провадження у справі за цим пунктом у судів першої інстанції при подачі відповідної заяви позивачем (прокурором, що подав позов) зумовлює повернення позивачу (прокурору) судового збору з державного бюджету у повному обсязі (стаття 7 Закону України "Про судовий збір"), а у разі передачі справи за підсудністю на підставі судового рішення апеляційної чи касаційної інстанції - сплачений збір зараховується позивачу на підтвердження виконання вимог наведеного Закону належним чином.

Поряд з тим колегія наголошує на тому, що правило частини 4 статті 13 ГПК України про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій є чітким та зрозумілим.

При цьому апеляційний господарський суд враховує правову позицію Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2025 року в справі № 918/442/24, де Верховний Суд чітко вказав про віднесення цієї категорії спорів до цивільної юрисдикції, здійснивши, при цьому, аналіз правових висновків Великої Палати Верховного Суду у відповідних постановах, про які йшлося у тексті ухвали суду першої інстанції, якою по суті надано Прокурору право подати свої доводи та міркування з приводу закриття провадження у справі (подати відповідну заяву).

Однак, як вбачається з матеріалів справи, Прокурор у поясненні за вих. № 50-90-4704вих-25 від 30 вересня 2025 року наполягав на доводах про те, що ця справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а відтак не скористався правом подати заяву (клопотання) про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України та поданні клопотання про повернення судового збору з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 7 Закону України " Про судовий збір".

Вищенаведене на переконання колегії свідчить про те, що прокурор проявив необґрунтовану бездіяльність в частині реалізації своїх процесуальних прав, в тому числі і з метою економії бюджетних коштів, з огляду на можливість повернення судового збору з Державного бюджету України на підставі частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір".

В той же час апеляційний господарський суд наголошує, що юрисдикційна дисципліна це не формальність, а сутнісна гарантія законності правосуддя та дотримання статті 6 Конвенції щодо розгляду та вирішення справи судом, встановленим Законом. ЄСПЛ у рішеннях у справах Zand v. Austria та Bellet v. France наголошує, що у разі якщо орган розглядає спір поза межами своєї компетенції, таке провадження втрачає ознаки «судового» у розумінні Конвенції.

Ефективність господарського судочинства не може виправдовувати порушення юрисдикційних меж. Юридичний порядок базується не лише на справедливих рішеннях, а й на законній процедурі їх ухвалення, оскільки кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

По суті, попри те, що суд першої інстанції ухвалою від 6 березня 2025 року відмовив представнику Відповідача 5 (адвокату Ігорю Софині) у задоволенні клопотання від 7 грудня 2025 року (котре також було заявлено усно і в наступних судових засіданнях) про закриття провадження у справі з підстав непідвідомчості спору господарському суду з підстав, наведених у судовому рішенні, Прокурор мав можливість слідкувати за формуванням судової практики Верховного Суду, в тому числі ознайомитись з постановою від 15 квітня 2025 року в справі № 918/442/24 (на котру покликався як представник Відповідача 5 так і суд першої інстанції в ухвалі про надання можливість сторонам подати свої доводи та міркування щодо закриття провадження по справі) та самостійно заявити клопотання на підставі пункту 1 частини 1 статті 231 ГПК України у цій справі.

При цьому, Прокурор не тільки не скористався правом на заявлення такого клопотання з огляду на уже сформовану практику на той час по даним категоріям спорів, а й подав клопотання про продовження розгляду справи, наполягаючи на її розгляду саме в господарському суді. В той же час, із зайняттям Прокурором такої позиції, вбачається контроверсійність позиції Прокурора (щодо підсудності таких справ), оскільки в подальшому Прокурором не було оскаржено ухвалу Господарського суду Житомирської області від 6 жовтня 2025 року про закриття провадження по справі (винесеної з огляду на те, що дана справа віднесена до юрисдикції цивільного судочинства), що в свою чергу опосередковано вказує на те, що Прокурор погодився з позицією місцевого господарського суду щодо підсудності такої справи суду загальної юрисдикції (проте не після ознайомлення з практикою про котру вказував суд у передуючій ухвалі, а лише після винесення судом першої інстанції судового рішення щодо закриття провадження).

З врахуванням усього описаного вище, в правовому полі практики Великої Палата Верховного Суду по справі №760/30077/19 від 22 травня 2024 року, № 921/357/20 18 грудня 2024 року, колегія суду доходить висновку щодо наявності підстав для застосування частини 5 статті 130 ГПК України щодо відшкодування Відповідачу 5 витрат на професійну правничу допомогу адвоката Ігоря Софини, яким було підтримано неодноразові доводи клопотання від 7 лютого 2025 року щодо непідвідомчості спору у цій справі господарському суду як за суб`єктним критерієм, так і за змістом спірних відносин, які очевидно не мали господарського (підприємницького) характеру.

Апеляційний господарський суд констатує, що до Заяви про ухвалення додаткового рішення від представник Відповідача 5 долучив: Звіти №1 та №2 про надані послуги відповідно до Додаткової угоди №1 від 3 лютого 2025 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги № 03/02-25 від 3 лютого 2025 року з яких вбачається, що загальний обсяг наданих послуг Виконавцем в годинах становить 36 годин, з них: правовий аналіз позовної заяви та формування правової позиції -3 години; підготовка та подання відзиву - 7 годин; підготовка та подання клопотання про закриття провадження - 3 години; підготовка та подання клопотань про розгляд справи в режимі відео конференції 2 години; підготовка та подання заперечення на відповідь на відзив - 3 години; підготовка та подання клопотання про залишення позову без розгляду - 3 години; підготовка та участь адвоката в судових 6 засіданнях - 6 годин; підготовка та подання заяв про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу - 2 години; підготовка та подання клопотання про постановлення ухвали про залишення позову без руху - 3 години; підготовка та подання пояснень - 4 години. Всього витрат на суму 51 000 грн.

В той же час, суд апеляційної інстанції констатує, що апеляційна скарга не стосується 41 000 грн витрат на правничу допомогу, в задоволенні котрих місцевим господарським судом відмовлено, а стосується виключно задоволених судом вимог в частині стягнення 10 000 грн. Також виносячи дану постанову суд апеляційної інстанції враховує, що Прокурором не оспорюється завищенність витрат Відповідача 5, а оспорюється можливість їх покладення на Прокурора при застосуванні частини 5 статті 130 Господарського процесуального кодексу України в площині визначення такої дефініції як «необгрунтованість дій» (підставності і обгрунтованості чого у оспорюваній ухвалі вже оцінено вище у цій постанові апеляційним господарським судом).

При цьому суд апеляційної інстанції констатує, що в місцевому господарському суді Прокурор у запереченнях на заяву представника Відповідача 5 про стягнення витрат на правничу допомогу зауважив, що наведені правничі послуги не є складними, не вимагали значеного обсягу юридичної та технічної роботи, тому розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним та до задоволення не підлягає.

Пунктом 12 частини 3 статті 2 ГПК України визначено, що одним із принципів господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до усталеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду метою впровадження цього принципу є як забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, так і ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору (постанова від 18 грудня 2024 року в справі № 921/357/20).

Оскільки віндикаційний позов про витребування спірних земельних ділянок з приватної у комунальну власність подано Прокурором до фізичних осіб в порядку господарського судочинства, Відповідач 5 цілком обґрунтовано скористався професійною правничою допомогою адвоката на підставі статті 16 ГПК України, щодо судового захисту з ціллю невинесення судового рішення по суті судом, якому не підсудна відповідна справа.

В силі дії статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Договір про надання правничої допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правничої допомоги.

Про наявність у відповідача витрат на професійну правничу допомогу, останній повинен зазначити у першій заяві по суті - відзиві на позов. Виконуючи в цій частині вимоги процесуального закону, відповідач одночасно орієнтує сторону позивача, що буде ефективно захищатись від позову, який вважає необґрунтованим.

Попри наявність у частині 4 статті 125 ГПК України норми про забезпечення майбутніх витрат відповідача на професійну правничу допомогу шляхом внесення на депозитний рахунок суду певну грошову суму, на практиці такий процесуальний механізм щодо позовів, ініційованих прокурором в інтересах як держави, так і органів місцевого самоврядування судами не застосовується. Тоді як забезпечення судових витрат може бути застосоване у разі, якщо позов має ознаки завідомо безпідставного або інші ознаки зловживання правом на позов.

Згідно із частин 1-4 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть насамперед сторони справи, які зацікавленні у результатах її вирішення, та лише в окремих випадках такі витрати бере на себе держава. Для господарського судочинства такі випадки не передбачені, окрім судового збору. Розподіл витрат на професійну правничу допомогу між сторонами справи за загальним правилом здійснюється вже за правилами частини 4 статті 129 ГПК України .

За змістом статей 42, 46, 53, 56 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

Звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат, про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №923/199/21 від 5 жовтня 2022 року та у додатковій постанові Касаційного господарського суду у справі №906/433/19 від 8 листопада 2022 року.

В той же час колегія зауважує, що про наявність у Відповідача 5 витрат на професійну правничу допомогу (у фіксованому розмірі 51000 грн) Прокурору було відомо з відзиву на позовну заяву, де Відповідач 5 прописав про звернення в майбутньому із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу із зазначенням їх розміру.

Розподіл судових витрат - окрема процесуальна дія суду, яка прямо залежить від результату розгляду справи (задоволення позовних вимог, відмова у задоволенні позову, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду тощо).

Розподіл судових витрат регулюється статтями 129, 130 Глави 8 "Судові витрати" ГПК України.

При цьому вказані статті застосовуються за різних (взаємовиключних) результатів розгляду справи: приписи статті 129 ГПК України - при вирішенні спору по суті, у той час як керуватися вимогами статті 130 цього Кодексу суд має при закритті провадження у справі або при залишенні позову без розгляду.

Суд апеляційної інстанції також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що положення статей 126, 129 ГПК України є універсальними у правовідносинах при вирішенні питання про розподіл витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги адвоката, за результатами розгляду справи (постанови Верховного Суду від 6 березня 2024 року в справі № 905/1840/21, від 4 травня 2023 року в справі № 910/5911/22 (пункт 8.7), від 9 жовтня 2024 року в справі № 910/19949/23).

Питання про стягнення (визначення, розподіл) судових витрат вирішується зазвичай при вирішенні питання про закінчення судового провадження, тобто при закритті провадження у справі, залишенні позову без розгляду чи вирішенні спору по суті з ухваленням рішення суду. Окремо питання про стягнення судових витрат вирішується у разі, якщо судом воно не вирішувалося при ухваленні відповідного судового рішення про закінчення розгляду справи.

Задоволення заяви про компенсацію здійснених витрат Відповідача 5 відповідно до частини 5 статті 130 ГПК України не є усуненням судом неповноти судового рішення, а залежить виключно від волевиявлення самого відповідача, не передбачає дискреційних повноважень та власної ініціативи суду щодо розгляду вказаного питання, на противагу приписам статті 244 ГПК України.

Ухвала суду про компенсацію судових витрат після закриття провадження у справі чи залишення позову без розгляду є судовим рішенням про розподіл судових витрат, яке приймається за наслідком розгляду відповідного клопотання відповідача з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності сторін.

Схожа правова позиція наведена також в постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №760/30077/19 від 22 травня 2024 року.

Згідно усталеної позиції ЄСПЛ, викладеної у рішенні у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити як з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), так і з критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (правова позиція наведена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21, постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 3 грудня 2021 року в справі № 927/237/20).

Зважаючи на стадію судового процесу, у якій було винесено судове рішення, враховуючи триваюче перебування даної справи на розгляді суду першої інстанції, саме з огляду на виникнення необхідності вирішення питання щодо правовірності участі Прокурора в даній справі, а в подальшому вирішення питання підсудності такої справи, із наданням можливості саме сторонам по справі подати відповідні клопотання щодо закриття провадження по справи, враховуючи поведінку сторін, діючи в правовому полі частини 5 статті 130 ГПК України, суд апеляційної інстанції вважає правомірними та такими, що підлягають відшкодуванню понесені Відповідачем 5 витрати за рахунок бюджетних асигнувань Житомирської обласної прокуратури в розмірі 10 000 грн.

Як вже вказувалося вище, саме розмір даних витрат, що стягнені судом першої інстанції не оспорено Прокурором у поданій апеляційній скарзі. Разом з тим, оцінивши доводи місцевого господарського суду, наведені в оспорюваній ухвалі колегія суду не вбачає при здійсненому розподілі порушення процесу, а відтак констатує відсутність підстав для скасування судового рішення щодо стягнення з Прокуратури на користь Відповідача 5 адвокатських витрат в розмірі 10 000 грн.

Апеляційний господарський суд виснує, що виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти даної справи, враховуючи те, що даній стадії розгляд справи не здійснювався і не винесено судове рішення саме за результатами розгляду позовної заяви в розрізі правової позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №760/30077/19, у колегія суду відсутня процесуальна можливість здійснювати розподіл судових витрат, окрім як в правовому полі дії частини 5 статті 130 ГПК України. В той же час, суд апеляційної інстанції не розглядає заяву про стягнення витрат на правничу допомогу в іншій її частині (щодо відмови в стягненні 40 000 грн), адже в даній частині ухвала від 4 листопада 2025 року не оскаржена.

Апеляційний господарський суд з огляду на все вищевстановлене в даній постанові, ще раз констатує, що доводи апеляційної скарги Прокурора в частині стягнення 10000 грн витрат на правничу допомогу є безпідставними, та спростовані судом апеляційної інстанції всім вищеописаним у цьому судовому рішенні. При цьому доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують законність та обгрунтованість оспореної ухвали, і жодним чином не спростовують обгрунтування судом першої інстанції відповідності задоволеної судом суми таких витрат.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Прокурора, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.

Відповідно колегія суду залишає без змін оскаржувану ухвалу, а Прокурором апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури на ухвалу Господарського суду Житомирської області від 4 листопада 2025 року по справі №906/35/25 - залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду Житомирської області від 4 листопада 2025 року по справі №906/35/25 - залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

5. Справу №906/35/25 повернути Господарському суду Житомирської області.

Повний текст постанови виготовлено 29 грудня 2025 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Мельник О.В.