УХВАЛА

17 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 908/2292/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Мачульський Г. М. - головуючий, Краснов Є. В., Рогач Л. І.,

секретар судового засідання Зайченко О. Г.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи - підприємця Лебедченко Миколи Федоровича

на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2025 (колегія суддів: Чередко А. Є. - головуючий, Іванов О. Г., Парусніков Ю. Б.) та рішення Господарського суду Запорізької області від 31.10.2023 (суддя Горохов І. С.)

за позовом Фізичної особи - підприємця Лебедченко Миколи Федоровича

до 1. Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради

2. Комунального некомерційного підприємства ?Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги?

про визнання договору оренди нерухомого майна продовженим

за участю:

позивача: Коломоєць І. В. (адвокат)

відповідача: Шоніна О. В. (адвокат)

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст і підстави позовних вимог

1.1 Фізична особа - підприємець Лебедченко Микола Федорович (далі - Підприємець) звернувся до суду з позовом до Департаменту комунальної власності та приватизації Запорізької міської ради (далі - Департамент), Комунального некомерційного підприємства "Міська лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги? (далі - Лікарня), згідно з яким, просив визнати таким, що продовжено на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, договір оренди № 01/20 нерухомого майна по вул. Перемоги, 80 від 08.01.2020 разом з додатковими угодами від 17.11.2020, 22.02.2021, 05.10.2021, укладений Департаментом, Лікарнею та Підприємцем.

1.2 Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Лікарня неправомірно відмовила у подовженні строку договору оренди; Департамент та Лікарня жодним чином належно не повідомили Підприємця про намір не продовжувати договір оренди, а направляли листи на юридичну адресу Підприємця, у зв`язку з чим порушені права та інтереси, що є підставою для їх захисту у судовому порядку.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1 Рішенням Господарського суду Запорізької області від 31.10.2023, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2025, у задоволенні позову відмовлено.

2.2 Судові рішення мотивовано тим, що позовні вимоги є не обґрунтованими та не доведеними, оскільки Лікарня повідомляла Департамент та Підприємця про не продовження договору оренди, що виключає правові підстави автоматичного продовження договору оренди.

3. Короткий зміст касаційної скарги та позиція інших учасників справи

3.1 У касаційній скарзі заявник просить скасувати вище вказані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

3.2 На обґрунтування касаційної скарги заявник посилався на те, що судові рішення прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник касаційної скарги вказує, що:

- суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо застосування частини другої статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" стосовно особливостей направлення вимоги про припинення договірних правовідносин, які викладені у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17;

- суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо необхідності направлення балансоутримувачем повідомлення про непродовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", які викладені у постановах Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23, від 15.10.2024 у справі № 920/910/23;

- суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків щодо відсутності зазначення про використання орендованого приміщення для власних потреб, які викладено у постанові Верховного Суду від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23.

3.3 Лікарня та Департамент у відзивах на касаційну скаргу, посилаючись на правильне застосування судами норм чинного законодавства, зазначили про безпідставність доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, у зв`язку з чим просили відмовити у її задоволенні.

4. Мотивувальна частина

4.1 Суди встановили, що 08.01.2020 Департаментом (орендодавець), Лікарнею (балансоутримувач) та Підприємцем (орендар) укладено договір № 01/20 оренди нерухомого майна - нежитлових приміщень по вул. Перемоги, 80 (далі - договір), за умовами пункту 1.1 якого, орендар прийняв в строкове платне користування комунальне майно - нежитлові приміщення № № 105-108 першого поверху будівлі (Літ. А-6, А2) загальною площею 95,40 кв. м по вул. Перемоги, 80, яке перебуває в оперативному управлінні Лікарні.

4.2 Пунктом 1.2 договору передбачено, що майно використовується орендарем на правах оренди з метою розміщення продовольчого магазину непідакцизної групи товарів 87,0 кв. м та кіоску з продажу товарів повсякденного попиту 8,4 кв. м.

4.3 Згідно з пунктами 2.4, 2.5 договору, у разі закінчення строку його дії або дострокового розірвання, орендар передає комунальне майно орендодавцю, балансоутримувачу одночасно з підписанням акта приймання-передачі вказаного майна в 10-ти добовий термін у порядку, передбаченому чинними нормативно-правовими актами з цього питання. Обов`язок по складанню акту приймання - передачі покладається на сторону, яка передає майно інші сторони за договором.

4.4 Відповідно до пунктів 11.1, 11.19 договору, цей договір укладено з 08.01.2020 до 08.12.2022 строком на 02 роки 11 місяців. Дія договору припиняється внаслідок: закінчення терміну на який його було укладено.

4.5 03.11.2022 балансоутримувач звернувся з листом до орендаря, у якому повідомив, що: приміщення, яке перебуває в оренді необхідно балансоутримувачу для власних потреб; у орендаря наявна заборгованість з орендної плати за період з лютого 2020 по теперішній час; про припинення дії договору з 08.12.2022. Цей лист направлено на адресу орендаря, що підтверджується чеком поштового відправлення від 03.11.2022 № 058.

4.6 Також встановлено, що 03.11.2022 балансоутримувач звернувся з аналогічним листом до Департаменту, який був ним отриманий 08.11.2022, що підтверджується поштовим повідомленням.

4.7 Листом від 16.11.2022 № 2841/01/01-07/5197 Департамент повідомив балансоутримувача, що договір припиняє свою дію з 08.12.2022 та продовженим не буде. Окремо у листі вимагалося погашення наявної заборгованості та передача балансоутримувачу орендованого комунального майна зі підписанням акту приймання-передачі вказаного майна.

4.8 Лікарня з метою повідомлення орендаря про зміст листа Департаменту від 16.11.2022, вручила 24.11.2022 копію цього листа співробітниці магазину ОСОБА_1., що розташований на орендованій території, про що свідчить її підпис на копії листа.

4.9 16.12.2022 Лікарня звернулася до Підприємця з претензією щодо звільнення орендованого приміщення у якій зазначила, що термін дії договору сплив 08.12.2022. Оскільки останній день для звільнення та повернення орендованого приміщення припадає на 18.12.2022, який є вихідним днем, останнім днем звільнення та повернення орендованого приміщення слід вважати 19.12.2022, тому орендарю запропоновано виконати належним чином зобов`язання за пунктом 2.4 договору та звільнити орендовані нежитлові приміщення та повернути їх за актом прийманням-передачі орендодавцю та балансоутримувачу.

4.10 Вказаний лист направлений на адресу орендаря засобами рекомендованого поштового зв`язку, що підтверджується чеком поштового відправлення від 19.12.2022 № 049, накладною № 049, але за інформацією трекінгу відстеження поштових відправлень цей лист не був отриманий адресатом.

4.11 Копія вказаного листа була вручена 16.12.2022 співробітниці магазину ОСОБА_1., що розташований на орендованій території про що свідчить її підпис на копії листа.

4.12 Рішенням Господарського суду Запорізької області від 13.01.2023 у справі № 908/2226/22, яке набрало законної сили 20.03.2023, стягнуто з Підприємця на користь Лікарні 266 076,10 грн основного боргу, 8 349,25 грн штрафу за несплату орендних платежів за період з лютого 2020 року по вересень 2022 року.

4.13 Згідно з актом від 21.04.2023, складеного відповідальними працівниками Лікарні, станом на день цього акта орендоване приміщення не було звільнене Підприємцем та не повернуто балансоутримувачу.

4.14 Крім того встановлено, що Департаментом та Лікарнею ініційовані позови у справах № 908/1385/23, № 908/1045/25 про виселення у примусовому порядку Підприємця з нежитлового приміщення.

4.15 Позивач вказував, що дія договору не припинилась 08.12.2022, оскільки він належним чином не був повідомлений про його припинення, а отже балансоутримувач пропустив строк на повідомлення про не продовження дії договору оренди, тому договір є таким, який автоматично продовжено на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану.

4.16 Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог, що викладені у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

4.17 Встановивши обставини справи та дослідивши подані сторонами докази, у їх сукупності, апеляційний суд констатував, що балансоутримувач листом від 03.11.2022, який був погоджений орендодавцем, за 30 днів до закінчення строку дії договору, повідомив орендаря за адресою, яка ним зазначена у договорі, про те, що нежитлове приміщення буде використовуватися Лікарнею під власні потреби, а саме: для розміщення гардеробу для відвідувачів та пацієнтів Лікарні.

4.18 При цьому, апеляційний суд зазначив, що відмова балансоутримувача у продовженні дії договору вчинена з дотриманням строку, який визначений пунктом 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" та з підстав, передбачених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", є обґрунтованою, оскільки повідомлення містило посилання на конкретні цілі подальшого використання об`єкта оренди, яке відповідало предмету діяльності балансоутримувача.

4.19 Зважаючи на викладене, апеляційний суд, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, дійшов висновку, що балансоутримувач належним чином виконав обов`язок щодо повідомлення орендаря про відсутність наміру продовжувати орендні правовідносини, тому відсутні підстави для автоматичного продовження договору відповідно до пункту 5 наведеної постанови та задоволення позову, з обставин та мотивів, викладених у ньому.

4.20 Дослідивши доводи, викладені у касаційній скарзі, та підстави касаційного оскарження, Верховний Суд відзначає таке.

4.21 Касаційне провадження у справах згідно положень частини першої статті 300 ГПК України здійснюється судом виключно в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, наведених скаржником і які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.22 При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначається підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

4.23 Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства, закріплених у частині третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, виходячи із наведених вимог статті 300 ГПК України на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог, викладених у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

4.24 Так, касаційне провадження у цій справі відкрито, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якої підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

4.25 Отже, відповідно до положень норм ГПК України (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України) касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

4.26 У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

4.27 Отже, для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

4.28 Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Для спростування будь-якого висновку, наведеного у оскаржуваних судових рішеннях, скаржник має навести не особисті міркування щодо незаконності та необґрунтованості цих судових рішень, а довести, який саме висновок Верховного Суду щодо застосування конкретної норми права у подібних відносинах не врахували суди попередніх інстанцій з урахуванням встановлених ними обставин справи.

4.29 Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, від 12.04.2023 у справі № 917/565/22, від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23, від 15.10.2024 у справі № 920/910/23, від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17.

4.30 Верховний Суд постановою від 04.03.2025 у справі № 914/622/24, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про зобов`язання відповідача усунути перешкоди в користуванні торговим місцем, що знаходиться на території КП "Ринок" шляхом звільнення цього торговельного місця та про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняте нежитлове приміщення "М`ясного павільйону" шляхом надання безперешкодного доступу у будь-який час до вказаного нежитлового приміщення, виснував, що доказів звернення балансоутримувача до відповідача за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди з повідомленням орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", матеріали справи не містять. Тому, договір оренди комунального майна, дія якого закінчилась під час дії воєнного стану, відповідно до пункту 61 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 вважається пролонгованим на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати його припинення чи скасування, тому обставин самовільного зайняття відповідачем вказаного нежитлового приміщення немає.

4.31 У постанові Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 917/565/22 (предмет спору визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди) сформульовано висновок щодо застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634 "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану". У пункті 50 цієї постанови Верховний Суд дійшов такого висновку: "Правовий аналіз наведених нормативних приписів вказаної Постанови дає підстави для висновку, що автоматичне продовження договорів оренди державного та комунального майна, строк дії яких закінчується під час дії воєнного стану, починається з 24.02.2022, за таких умов:

- строк дії відповідних договорів завершується у період воєнного стану;

- відсутнє повідомлення балансоутримувача, з урахуванням законодавства, статуту або положення балансоутримувача про погодження уповноваженим органом управління, направленого за 30 календарних днів до дати закінчення договору оренди, орендодавцю та орендарю про не продовження договору оренди з підстав, визначених статтею 19 Закону № 157-ІХ".

Верховний Суд у справі № 917/565/22 визнав правомірними висновки суду про те, що у спірних правовідносинах відсутні передумови для припинення договору оренди під час дії воєнного стану з підстав, визначених у п. 5 вказаної постанови, оскільки такий договір вважається продовженим починаючи з 24.02.2022 на період дії воєнного стану та протягом чотирьох місяців з дати припинення чи скасування воєнного стану, в силу імперативних приписів п. п. 5, 16 цієї постанови, без заяви орендаря та окремого рішення орендодавця. Верховний Суд зазначив, що такі висновки свідчать про відсутність спірного матеріального правовідношення, за захистом якого звернувся позивач, що є підставою для відмови у позові, і саме з мотивів, викладених в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції.

4.32 У пункті 5.39 постанови Верховний Суд від 13.11.2024 у справі № 910/18626/23 (предмет спору зобов`язання звільнити нежитлове приміщення на підставі закінчення строку дії договору) погодився з висновками судів про зобов`язання відповідача звільнити нежитлове приміщення, з тих підстав, що балансоутримувач виконав свій обов`язок щодо повідомлення орендаря про припинення орендних правовідносин за визначеною ним адресою відповідно до вимог законодавства та умов договору.

4.33 У постанові Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 920/910/23 (предмет спору визнання договору оренди нерухомого майна продовженим), сформульовано такий висновок: "Отже, виходячи із змісту положень Статуту та норм чинного на час виникнення спору законодавства за погодженням органу управління, до сфери управління якого належить балансоутримувач, останній вправі вчиняти дії пов`язані з повідомленням орендаря про непродовження договору оренди. Вчинення орендодавцем таких дій до прийняття місцевим органом самоврядування рішення про погодження продовження чи непродовження договорів оренди свідчить про недотримання встановленої законодавством та статутними документами процедури, за відсутності волевиявлення уповноваженого органу. Тобто зазначене погодження уповноваженого органу на розпорядження майном територіальної громади повинно передувати відповідним діям орендодавця (балансоутримувача). Відтак, направлене відповідачем повідомлення про непродовження договору оренди згідно листа від 28.06.2023 № 49 не може бути розцінено як засвідчене (погоджене) у встановленому законодавством та статутними документами порядку волевиявлення орендодавця, в користуванні та володінні якого знаходиться майно територіальної громади, на припинення договірних відносин з оренди комунального майна".

4.34 Натомість у справі, яка переглядається, суди встановили, що балансоутримувач направляючи лист орендарю на вказану ним у договорі адресу з дотриманням строку про відмову у продовженні дії договору належним чином обґрунтував конкретні цілі подальшого використання об`єкта оренди, яке відповідало предмету діяльності балансоутримувача. Отже, Лікарня виконала обов`язок щодо повідомлення орендаря про відсутність наміру продовжувати орендні правовідносини, що виключало правові підстави для автоматичного продовження договору.

4.35 Проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які послався заявник у касаційній скарзі, колегія суддів зазначає, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у наведених скаржником постановах Верховного Суду, та на які посилався заявник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними. У наведених скаржником справах не було встановлено таких обставин як у даній справі, що переглядається у касаційному порядку.

4.36 При цьому колегія суддів вважає, що доводи скаржника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 30.01.2020 у справі № 904/1207/19, від 28.05.2019 у справі № 911/2980/17, від 12.06.2018 у справі № 910/15387/17, від 05.06.2018 у справі № 904/7825/17, від 29.05.2018 у справі № 923/854/17, є безпідставними, оскільки спірні правовідносини у цих справах були врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" № 2269-XII. Утім, у справі, що розглядається, спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-IX, а також постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 634. Відтак висновки Верховного Суду, викладені у цих постановах, не є релевантними для застосування до спірних правовідносин у справі, що розглядається.

4.37 При цьому заявник посилаючись у касаційній скарзі на вказані постанови Верховного Суду лише цитує окремі положення їх мотивувальної частини та не наводить висновків щодо застосування конкретних норм права у подібних правовідносинах.

4.38 Суд касаційної інстанції відмічає, що цитування у касаційній скарзі інших висновків із наведених постанов Верховного Суду, взагалі не є обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, адже з урахуванням положень статті 290 ГПК України саме скаржник (у скарзі) зобов`язаний повно викласти та детально описати невідповідність оскаржуваного судового рішення практиці Верховного Суду із застосування конкретної норми, а Верховний Суд не наділений такими повноваженнями замість скаржника.

4.39 У даній справі, судові рішення у якій переглядаються у касаційному порядку, не вбачається, що судом апеляційної інстанції не було ураховано висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, як про це зазначає скаржник у касаційній скарзі, у зв`язку із чим правові підстави для перегляду постанови суду апеляційної інстанції, а відповідно і рішення місцевого господарського суду, відсутні.

4.40 У пунктах 7.6 - 7.8 Рішення Конституційного Суду України 22.11.2023 у справі № 10 - р(ІІ)/2023 вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

4.41 Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.01.2022 у справі № 910/17048/17 визначила, що у разі коли аргументи скаржника зводяться до оцінки доказів та встановлення обставин справи, то це не узгоджується з правилами перегляду судових рішень судом касаційної інстанції як "суду права", а не "суду факту". Дослідження доказів на предмет їх належності та достатності і встановлення обставин справи не може мати місце на стадії касаційного перегляду судових рішень, оскільки виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції в силу імперативних приписів статті 300 ГПК України, що не підлягають розширеному тлумаченню (пункти 127, 128 постанови).

4.42 Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не знайшла підтвердження під час касаційного провадження.

4.43 Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

4.44 За вказаних обставин касаційне провадження за касаційною скаргою заявника підлягає закриттю відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України.

4.45 Сплачена скаржником сума судового збору за подання касаційної скарги в силу положень пункту 5 частини першої статті 7 Закону України "Про судовий збір" поверненню не підлягає, оскільки Верховним Судом закривається касаційне провадження, а не провадження у справі.

Керуючись статтями 232, 234, 240, 296 ГПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою Фізичної особи - підприємця Лебедченко Миколи Федоровича на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2025 та рішення Господарського суду Запорізької області від 31.10.2023 у справі № 908/2292/23 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий Г. М. Мачульський

Судді Є. В. Краснов

Л. І. Рогач