ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025 Справа № 914/1316/25

Суддя Господарського суду Львівської області Король М.Р., за участі секретаря судового засідання Щерби О.Б., розглянувши справу

за позовом: Дрогобицької міської ради Львівської області

до відповідача: Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

Управління майна громади Виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області

про: стягнення 197 653,47 грн.,

та за зустрічним позовом: Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1»

до відповідача за зустрічним позовом Дрогобицької міської ради Львівської області

про скасування державної реєстрації земельної ділянки, визнання недійсним рішення міської ради та скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку,

представники

позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом): не з`явився,

відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом): не з`явився,

ВСТАНОВИВ

26.04.2025р. на розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Дрогобицької міської ради Львівської області до відповідача: Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» про стягнення 135 012,32 грн.

30.04.2025р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, ухвалив: вищевказану позовну заяву залишити без руху; надати позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення позовної заяви без руху.

12.05.2025р. від позивача через систему «Електронний суд» надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, яку зареєстровано за вх.№12270/25.

13.05.2025р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, зокрема, ухвалив: прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі, розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження, без проведення судового засідання та без виклику представників сторін та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору, залучити до участі у справі Управління майна громади Виконавчих органів Дрогобицької міської ради Львівської області (місцезнаходження: Україна, 82100, Львівська обл., місто Дрогобич(з), пл.Ринок, будинок 1; ідентифікаційний код: 44172846) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

26.05.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшов відзив на позов (вх.№13787/25).

26.05.2025р. через систему «Електронний суд» від Дрогобицької міської ради Львівської області надійшло клопотання про збільшення розміру позовних вимог на 62 641,15 грн. (вх.№2255/25).

28.05.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшла заява про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору (вх.№14161/25).

29.05.2025р. через систему «Електронний суд» від Дрогобицької міської ради Львівської області надійшла заява про виправлення описки (вх.№14236/25), в якій уточнило прохальну частину позову, а саме просить вважати правильним та читати: «Утримати з ПП «БУД ВАРІАНТ 1» в користь Дрогобицької міської ради 135 012,32 грн. безпідставно збережених коштів відповідачем у вигляді неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою кадастровий № :01:035:0046 площею 1796 кв.м. по вул. Володимира Великого, 12а, в м. Стебнику за період з вересня 2021 року по 01 серпня 2024 року без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї землі.»

02.06.2025р. через систему «Електронний суд» від Дрогобицької міської ради Львівської області надійшла відповідь на відзив (вх.№14437/25).

05.06.2025р. через систему «Електронний суд» від третьої особи надійшло письмове пояснення у справі (вх.№15032/25).

05.06.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшов відзив на позов (вх.№15005/25). У даному відзиві просить суд подане ним клопотання про закриття провадження у справі залишити без розгляду.

12.06.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшло клопотання про долучення доказу, а саме заяви свідка ОСОБА_1 , посвідченої приватним нотаріусом Кобак О.В. 11.06.2025р. (вх.№15738/25).

12.06.2025р. на адресу суду від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшла зустрічна позовна заява (вх.№2044) до Дрогобицької міської ради Львівської області про:

-Скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :01:035:0046, площею 0.1796 га у Державному земельному кадастрі.

-Визнання недійсним рішення Дрогобицької міської ради №985 від 14.01.2022 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» та скасування державної реєстрації речових прав на земельну ділянку кадастровий номер :01:035:0046, площею 0.1796 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; запис про право власності № 46340576).

16.06.2025р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу, якою, ухвалив: вищевказану зустрічну позовну заяву залишити без руху; надати позивачу за зустрічним позовом строк для усунення недоліків зустрічної позовної заяви, зазначених у мотивувальній частині цієї ухвали, а саме: 10 днів з дня вручення цієї ухвали про залишення зустрічної позовної заяви без руху.

Клопотанням про долучення доказів від 18.06.2025р. позивач за зустрічним позовом усунув недоліки зустрічної позовної заяви.

При цьому, зустрічна позовна заява містила клопотання про поновлення строку на звернення до суду із зустрічною позовною заявою.

23.06.2025р. Господарський суд Львівської області постановив ухвалу у цій справі, відповідно до якої, ухвалив: клопотання про поновлення строку на подання зустрічного позову задовольнити, поновити строк на подання зустрічного позову, прийняти зустрічний позов до спільного розгляду із первісним позовом, вимоги за зустрічним позовом об`єднати в одне провадження з первісним позовом, перейти від спрощеного позовного провадження до розгляду справи №914/1316/25 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначити на 13.08.2025р.

11.08.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшло клопотання про долучення доказів, а саме договору іпотеки, виписки з ЄДР, довідки від нотаріуса (вх.№21059/25).

11.08.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшло клопотання про долучення доказів, а саме договору іпотеки, виписки з ЄДР, довідки від нотаріуса (вх.№21062/25).

Протокольною ухвалою від 13.08.2025р. суд, зокрема, ухвалив визнати причини пропуску строку на подання доказів поважними, поновити строк і долучити докази до матеріалів справи.

10.10.2025р. через систему «Електронний суд» від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника (вх.№26830/25).

22.10.2025р. через систему «Електронний суд» від третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника на підставі наявних матеріалів справи та пояснень (вх.№28063/25).

22.10.2025р. через систему «Електронний суд» від Дрогобицької міської ради Львівської області надійшло клопотання про витребування доказів та пояснень у відповідача щодо сплати земельного податку (вх.№28132/25).

Протокольною ухвалою від 22.10.2025р. суд, зокрема, ухвалив: прийняти до розгляду заяву про збільшення позовних вимог (предметом первісного позову стала сума про стягнення 197 653,47 грн.), відмовити у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Так, суд виходив із того, що однією з необхідних умов задоволення клопотання про витребування доказів є неможливість самостійно подати необхідні для розгляду справи докази. При цьому, обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

За оцінкою суду, міською радою не надано жодних належних та допустимих доказів та не обґрунтовано неможливості самостійно подати відповідні докази до господарського суду.

Покладення судом за ініціативою однієї сторони обов`язку на іншу сторону щодо надання доказів на підтвердження своєї позиції, є таким, що суперечить принципу рівності та змагальності, визначеному ст. 7, 13 ГПК України.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні клопотання міської ради про витребування доказів.

08.12.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшло клопотання про долучення доказів судових витрат (вх.№32814/25).

Рух справи відображено в ухвалах суду та протоколах судових засідань.

Позиція позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом):

Дрогобицька міська рада обґрунтовує свої вимоги тим, що підприємство безпідставно зберігає кошти у вигляді неотриманої нею орендної плати за користування земельною ділянкою, площею 0,1796 га, кадастровий номер :01:035:0046, сформованою та зареєстрованою на підставі Рішення Дрогобицької міської ради №985 від 14.01.2022 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель».

Позиція відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом):

Позивач за зустрічним позовом вважає, що позовні вимоги Дрогобицької міської ради не підлягають задоволенню з підстав, зазначених у відзиві на уточнену позовну заяву, зокрема, з огляду на те, що вони ґрунтуються на неправомірному акті Рішенні Дрогобицької міської ради №985 від 14.01.2022р., яке є чинним, а сам спір у справі №914/1316/25 виник виключно внаслідок її неправомірних дій та рішень, негативні наслідки яких можуть бути усунуті виключно шляхом задоволення зустрічного позову судом.

Позиція третьої особи за первісним позовом: повністю підтримує первісні позовні вимоги.

За результатами дослідження наданих учасниками справи доказів, їх пояснень та матеріалів справи, суд встановив наступне:

Позивачу за зустрічним позовом (ПП «БУД-ВАРІАНТ 1») на праві власності належать будівлі магазину та складу за адресами: м. Стебник, вул. Володимира Великого, 12а та вул. Шептицького, 5.

Зазначені будівлі розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0.28 га, яка перебувала у постійному користуванні попередньому власнику цієї будівлі - Орендного підприємства «ВСЕ ДЛЯ ДОМУ» на підставі Державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ № 26, виданого 18.01.1994 року Стебницькою міською радою народних депутатів (надалі - Державний акт).

ПП «БУД-ВАРІАНТ 1» є правонаступником ОП «ВСЕ ДЛЯ ДОМУ» у частині права користування вказаною земельною ділянкою.

Наведені обставини встановлені постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 16.10.2012р. в адміністративній справі №2а/1306/253/2012, якою відповідача - Стебницьку міську раду - зобов`язано розглянути та вирішити по суті звернення Приватного підприємства «БУД-ВАРІАНТ 1» про надання в оренду земельної ділянки, площею 0.28 га, на яких розміщені належні підприємству будівлі. Вказане рішення суду набрало законної сили 29.10.2012 року (згідно відмітки суду).

В результаті проведення адміністративно-територіальної реформи, повноваження Стебницької міської ради були передані Дрогобицькій міській раді на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» від 12.06.2020р. №718-р.

Таким чином, Дрогобицька міська рада є функціональним правонаступником Стебницької міської ради.

Вищевказану Постанову суду від 16.10.2012р. не виконано позивачем, що стверджується матеріалами виконавчого провадження, які містять матеріали справи.

З 01.01.2013р. набрав чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр», яким запроваджено ведення єдиного Державного земельного кадастру (надалі також - ДЗК).

На підставі Договору на виготовлення технічної документації від 24.11.2021р. № 7-73, укладеному між ФОП Андрейко Василем Володимировичем (Виконавець) та Управлінням майна громади Виконавчих органів Дрогобицької міської ради (Замовником), про виконання робіт по «виготовленню технічної документації зі землеустрою щодо проведення інвентаризації земель для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови (код згідно КВЦПЗ - 03.15) земельна ділянка м. Стебник вул. Грушевського (магазин меблів)», Виконавцем було виготовлено відповідну технічну документацію на іншу земельну ділянку розміром 0.1796 га у межах існуючої розміром 0,28 га, та зареєстровано цю «нову» ділянку в Державному земельному кадастрі за іншою адресою (м. Стебник, вул. Володимира Великого, 12А) з присвоєнням їй кадастрового номеру :01:035:0046 (інформація із Державного земельного кадастру від 31.07.2024р. в матеріалах справи).

14.01.2022 року Дрогобицька міська рада Львівської області прийняла Рішення №985 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» (надалі - Рішення № 985).

Згідно з пунктом 1 цього Рішення, Дрогобицька міська рада доручила виконавчому комітету Дрогобицької міської ради затвердити технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, площею 1796 кв.м. за кадастровим номером :01:035:0046 на вул. М. Грушевського (магазин меблів) у м. Стебник.

За даними відкритої інформації на офіційному сайті Дрогобицької міської ради, рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про затвердження вказаної технічної документації на виконання Рішення № 985 - не приймалося.

21.01.2022р. на підставі заяви Кучми Тараса Ярославовича (уповноваженої особи), державним реєстратором Паращаком Мар`яном Тарасовичем, який діяв від імені Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, здійснено державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:035:0046, площею 0,1796 га (запис про право власності №46340576, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (надалі також - ДРПП).

У Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (індексний номер 296279078), який є у матеріалах справи, як підстава для державної реєстрації права комунальної власності зазначено: «рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 985, виданий 14.01.2021, видавник: Дрогобицька міська рада Львівської області».

Дрогобицька міська рада звернулась до Господарського суду Львівської області з позовом у даній справі до Підприємства про стягнення 197 653,47 грн. безпідставно збережених коштів у вигляді неотриманої орендної плати за користування земельною ділянкою кадастровий № :01:035:0046, площею 1796 кв.м. по вул. Володимира Великого, 12а, в м. Стебнику за період з вересня 2021 року по 21 квітня 2025 року, за рахунок власника цієї землі. (згідно уточнення прохальної частини позову та заяви про збільшення позовних вимог).

Підставою для нарахування цієї суми є рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 09.09.2024р. №248 «Про затвердження Акту про визначення безпідставно збережених коштів, які підлягають поверненню власнику землі від 20.08.2024 № 7/1-24» (наявний у матеріалах справи).

Правове обґрунтування зустрічних позовних вимог грунтується на твердженні про незаконність формування «нової» земельної ділянки, її кадастрової реєстрації та державної реєстрації речових прав на неї. А також, вказано про порушення прав Підприємства на користування існуючою земельної ділянкою, площею 0.28 га на підставі Державного акта.

Оцінюючи подані учасниками справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом не підлягають задоволенню, а вимоги позивача за зустрічним позовом підлягають задоволенню повністю з наступних підстав.

Згідно з ст. ст. 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 12 Земельного кодексу України, до компетенції сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, здійснення контролю за додержанням земельного природоохоронного законодавства, використання і охороною земель, вирішення земельних спорів та інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Частиною 5 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності.

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч. 1 ст. 59, ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У відповідності до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційність це можливість прийняття судом, як беззаперечними обставин (юридичних фактів), що були встановленні іншим судом в іншій справі.

У пунктах 60, 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ющенко та інші проти України» констатовано, що право на справедливий судовий розгляд, яке передбачене п.1 ст.6 Конвенції та розтлумачене в контексті принципів верховенства права та юридичної визначеності, містить вимогу непіддання сумніву рішення суду, коли він остаточно вирішив питання (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], № 28342/95, п.61)»; за відсутності будь-яких ознак того, що в іншому судовому провадженні мали місце якісь вади, Суд вважає, що нове вирішення тих самих питань може звести нанівець завершене раніше провадження, а це несумісно з принципом юридичної визначеності.

Відповідно до ч.2 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиційність дає певний привілей стороні у справі не доказувати знову вже встановлені судом обставини (юридичні факти). Разом з тим, інша сторона повинна мати можливість заперечувати такі преюдиційні обставини (юридичні факти) з посиланням на належні та допустимі докази, а суд зобов`язаний навести мотиви відхилення або визнання цих заперечень.

Суд, відхиляючи ці заперечення, повинен мотивувати, що існують встановлені іншим судом обставини (юридичні факти) преюдиційного характеру і вони, дійсно, не є «правовою оцінкою, наданою судом певній обставині (юридичному факту)».

Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Такі висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2018р. у справі № 917/1345/17.

Преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Дрогобицьким міськрайонним судом у Постанові від 16.10.2012р. встановлено, що в силу ч. 2 ст. 120 ЗК України, до Підприємства у порядку трансмісії права перейшло право постійного користування земельною ділянкою, на яку ОП «Все для дому» був оформлений державний Акт, і що в силу ч. 2 ст. 92 та п. 6 Розділу X Перехідних положень ЗК України, це право підлягає переоформленню на право власності або на право оренди.

Як встановлено судом, вказане судове рішення набрало законної сили. Згідно з частиною 4 статті 75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як також встановлено цим судовим рішенням, на виконання цих законодавчих приписів Підприємство після набуття права власності на будівлю магазину, яка розташована на цій ділянці, звернулось до Стебницької міської ради, правонаступником якої є Дрогобицька міська рада, із заявою про надання її в оренду, а остання від розгляду та вирішення по суті цієї заяви ухилилась, чим порушила вимоги ст. 123 ЗК України.

Постанова від 16.10.2012р. не виконана у зв`язку з поверненням державним виконавцем виконавчого документа зі справи №2а/1306/253/2012 до суду у зв`язку неможливістю його виконання без участі боржника.

Таким чином, чинну Постанову від 16.10.2012р. не виконано.

Отже, земельна ділянка, площею 0.28 га, на яку поширюється право постійного користування ПП «БУД-ВАРІАНТ 1» згідно з Державним актом, на момент набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр» (01.01.2013р.), вже була сформованою та мала визначені межі. Як зазначено з цього приводу у Постанові від 16.10.2012р., статтею 123 (абз. 5 ч. 1) ЗК встановлене, що надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без зміни її цільового призначення здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою. Отже у випадку з позивачем рішення відповідача щодо передачі йому земельної ділянки в оренду повинно здійснюватись лише на підставі існуючої технічної документації із землеустрою, на підставі якої був оформлений державний Акт про право постійного користування землею попередньому землекористувачеві (ОП «Все для дому»).

Відповідно до вказаного Закону України «Про Державний земельний кадастр», відомості про всі сформовані земельні ділянки підлягали обов`язковому внесенню до ДЗК з присвоєнням їм кадастрових номерів.

Відтак, на Дрогобицьку міську раду, як титульного власника земель комунальної власності, покладався обов`язок забезпечити державну реєстрацію саме цієї існуючої ділянки 0.28 га у ДЗК.

Згідно ст.92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Згідно ст.22 Земельного кодексу України, попередньої редакції, яка діяла на момент видачі вищевказаного акта, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Наявність права постійного користування землею передбачає можливість/необхідність належного оформлення відповідного права, що включає також отримання дозволу на виготовлення технічної документації з землеустрою щодо відведення меж землі. Однак, надані матеріали свідчать про невизнання таких прав позивача за зустрічним позовом зі сторони відповідача за зустрічним позовом.

Зазначене свідчить про необґрунтованість тверджень відповідача за зустрічним позовом про відсутність порушень прав позивача за зустрічним позовом в спірних відносинах. Зокрема, формування земельної ділянки свідчить про невизнання відповідачем за зустрічним позовом за позивачем за зустрічним позовом права постійного користування та створює підгрунтя для можливого виділення цієї ділянки в користування іншим особам, що створить позивачу реальні перешкоди в реалізації його права постійного користування.

Також, необхідно зазначити, що право користування землею, без належного її оформлення не може бути реалізоване у повній мірі, а тому дії відповідача за зустрічним позовом призводять до фактичного обмеження користування землею, а наявність обмежень свідчать про незаконність останніх.

Наявність документально підтвердженого (Державний акт на право постійного користування землею серії ЛВ № 26, виданого 18.01.1994 року Стебницькою міською радою народних депутатів) права постійного користування землею у позивача за зустрічним позовом, свідчить також і про наявність відповідної сформованої земельної ділянки, право на постійне користування якою є у позивача за зустрічним позовом. При цьому, відсутність кадастрового номера у цієї земельної ділянки на час отримання права позивача на неї не свідчить про її несформованість, оскільки Закон «Про Державний земельний кадастр», який передбачає, що земельна ділянка вважається сформованою з присвоєнням їй кадастрового номера, набув чинності лише з 01.01.2013р. (право постійного користування землею виникло з 1994 року).

Тому, реєстрація права комунальної власності на таку земельну ділянку (сформовану у відповідності до законодавства, яке діяло на той час) з присвоєнням їй кадастрового номера є неправомірним, а відомості цільового призначення земельної ділянки комунальної власності, при цьому, не відповідають дійсності (оскільки земля перебуває в користуванні позивача за зустрічним позовом).

Так, згідно ст.15 Закону «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, в тому числі кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування (ст. 1 Закону). Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі (ст. 16).

Із вказаних законодавчих положень випливає, що кадастровий номер є індивідуальним, таким, що не повторюється ідентифікатором земельної ділянки, який присвоюється лише цій (одній) земельній ділянці. Двом різним земельним ділянкам не може бути присвоєно один кадастровий номер. Тому, присвоєння спірній земельній ділянці, яка належить на праві постійного користування позивачу за зустрічним позовом, та, яка вже є сформованою, кадастрового номера :01:035:0046, фактично є формуванням нової земельної ділянки на вже існуючій (вчинення дій, що призвели до накладання земель), що в даному випадку є необґрунтованим.

Відповідно, державна реєстрація такої земельної ділянки є незаконною. Так, за ч. 6 ст. 24 Закону «Про Державний земельний кадастр», однією із підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини.

Таким чином, обставини того, що станом на час внесення спірної реєстрації в межах спірної земельної ділянки перебувала інша земельна ділянка (право постійного користування на яку належало/належить позивачу за зустрічним позовом), свідчили про наявність підстав для відмови у такій реєстрації. Проведення ж такої реєстрації всупереч вищевказаним обставинам є незаконним.

Слід зазначити, що встановлені обставини справи свідчать, що земельна ділянка, яка належить на праві постійного користування позивачу за зустрічним позовом та земельна ділянка кадастровий номер :01:035:0046, яка в спірному порядку передана у комунальну власність є однією і тією ж (в переважній більшості площі), яка передана у постійне користування позивачу за зустрічним позовом, що належить їй на праві постійного користування згідно державного акту на право постійного користування землею.

Отже, із матеріалів справи слідує, що спірна реєстрація здійснена незаконно.

За змістом ч. 13 ст.79-1 Земельного кодексу України, земельна ділянка припиняє існування, як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації.

Таким чином, встановлений судом факт незаконності спірної держреєстрації є підставою до її скасування, що в свою чергу є підставою для припинення існування земельної ділянки кадастровий номер :01:035:0046, як об`єкту цивільних прав і її державної реєстрації.

При цьому, за вказаною ч.13 ст.79-1 Земельного кодексу України, ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень).

Тобто, визнаючи незаконною спірну реєстрацію земельної ділянки, площею 0,1796 га га, кадастровий номер :01:035:0046, суд, одночасно визнає припиненим право комунальної власності Дрогобицької міської ради Львівської області на зазначену земельну ділянку. При цьому, за позивачем за зустрічним позовом (в силу встановлених у справі обставин) залишається право постійного користування земельною ділянкою з параметрами та ідентифікаційними ознаками згідно Державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ № 26, виданого 18.01.1994 року Стебницькою міською радою народних депутатів, оскільки це підтверджено поданими документами.

Згідно зі статтею 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Вищенаведені обставини в їх сукупності та взаємозв`язку вказують на те, що дії Дрогобицької міської ради, починаючи з моменту набрання чинності Постановою від 16.10.2012р., вказують на порушення чинного законодавства та законних прав та інтересів Підприємства, в основі якого лежить зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України).

При встановлених обставинах, рішення міської ради №985 від 14.01.2022 року є незаконним, а відтак підлягає визнанню недійсним, що у відповідності до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є підставою для припинення відповідних прав, набуття яких було зареєстровано на його підставі.

Отже, зустрічні позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню повністю.

В свою чергу, задоволення зустрічних позовних вимог виключає правомірність та обгрунтованість вимог первісного позову, з огляду на зміст та предмет таких, так як в даному випадку, виключається можливість обчислення розміру безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю, відповідно до підстав заявленого первісного позову, оскільки об`єктом оренди може бути тільки земельна ділянка, як сформований у встановленому законодавством порядку об`єкт цивільних прав, а встановлені обставини виключають можливість обчислювати розмір безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за землю.

Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності з п.4 ч.3 ст.129 Конституції України та ч.1 ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст.74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ст.77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.ч. 1,2 ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи те, що позивачем за зустрічним позовом подано достатньо об`єктивних, допустимих та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, які відповідачем за зустрічним позовом не спростовані, виконавши вимоги процесуального права, всебічно і повно перевіривши обставини справи в їх сукупності, дослідивши представлені докази, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що зустрічні позовні вимоги обґрунтовані та підлягають до задоволення в повному обсязі, водночас вимоги первісного позову не підлягають задоволенню, виходячи із предмету самого позову та обставин, які покладені в його основу, а тому у його задоволенні слід відмовити повністю.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Поряд з цим, за змістом пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом були досліджені всі документи, які надані учасниками справи, аргументи сторін та надана їм правова оцінка. Щодо інших доводів сторін, які детально не зазначені в рішенні, то вони не впливають на правильність вирішення спору.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне:

Судовий збір за подання первісного позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача за первісним позовом, а судовий збір за подання зустрічного позову покладається відповідача за зустрічним позовом.

Щодо заявлених позивачем за зустрічним позовом до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст.123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 5 ч.1 ст.237 ГПК України зазначено, що при ухваленні рішення суд вирішує такі питання, зокрема, - як розподілити між сторонами судові витрати.

Згідно зі ст.15 ГПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст.16 ГПК України).

Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ГПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;

3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).

Згідно зі статтею 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом з тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч.8 ст.129 ГПК України).

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 126 ГПК України).

Водночас за змістом частини 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2)часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.126 ГПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1)чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2)чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4)дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 ГПК України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 ГПК України).

Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат, господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19 та постанові Верховного суду від 24.10.2019р. у справі №905/1795/18.

Також, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019р. у справі №922/445/19, за змістом п.1 ч.2 ст.126, ч.8 ст.129 ГПК України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.126 ГПК України).

Судом встановлено, що у відзиві на первісний позов зроблено заяву про те, що розмір судових витрат, які відповідач за первісним позовом/позивач за первісним позовом сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, будуть подані до суду у відповідний процесуальний строк.

При цьому, судом також встановлено, що у поданому відзиві зазначено, що орієнтовний розмір витрат на правову допомогу становить до 23 416,00 гривень.

08.12.2025р. через систему «Електронний суд» від Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» надійшло клопотання про долучення доказів судових витрат, загальна остаточна сума яких склала 32 000,00 (вх.№32814/25).

У відповіді на відзив, відповідач за зустрічним позовом не погоджується із поданим розрахунком та вважає зазначену суму необґрунтованою, вказуючи при цьому, що в даному випадку, застосовано сукупний індекс інфляції до базового розміру (8000,00 грн), однак жодною нормою Господарського процесуального кодексу України чи Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» таке збільшення не передбачено.

Повноваження представника Підприємства представляти його у справі №914/1316/25 ґрунтуються на Договорі про надання професійної правничої допомоги від 16.05.2025р. №16-05/25, укладеному до подання зустрічного позову, з урахуванням Додатку № 1 від 11.06.2025р. до цього Договору, укладеному у зв`язку з поданням зустрічного позову (надалі - Договір).

Відповідно до пункту 2 Додатку №1, загальна фіксована сума гонорару, яка належить до сплати відповідно до Договору (з урахуванням даного Додатку) за правову допомогу у суді першої інстанції, дорівнює 4-м розмірам мінімальної заробітної плати (МЗП) станом на момент укладення даного Додатку - без коригування її показника згідно з пунктом 4.2 Договору, - що становить 32 000,00 грн. (= 8000 х 4)

Крім того, за досягнення позитивного для Довірителя результату розгляду справи (пункт 4.4 Договору) додаткова винагорода (гонорар успіху) встановлюється у розмірі 5000,00 грн. за кожну позовну заяву (первісну та зустрічну), і підлягає сплаті пропорційно до розміру відхилених або задоволених на користь Довірителя позовних вимог відповідно (пункт 3 Додатку №1).

Відповідно до пункту 4.2 Договору, гонорар підлягає сплаті у строк, зазначений у рахунку, який не може перевищувати трьох місяців з дня його виставлення, а згідно з його пунктом 4.3, у разі зміни судом порядку розгляду справи (з викликом у судове засідання або навпаки) після виставлення рахунку, що має наслідком зміну фіксованої ставки гонорару відповідно до пункту 4.1, Повірений виставляє новий рахунок (якщо попередній не було оплачено), або коригуючий рахунок з урахуванням раніше сплачених сум.

Адвокатом Підприємства було виставлено рахунок №1-914/1316/25 від 19.05.2025р. на суму 9 208,00 грн., який був оплачений частково, а саме: платіжною інструкцією від 19.05.2025р. № 4 було перераховано на рахунок представника 5 000,00 грн.

05.12.2025р. представником Підприємства було встановлено коригуючий рахунок №1/2-914/1316/25 на суму 32 000,00 грн., згідно з яким з урахуванням раніше сплачених сум належить до сплати 27 000,00 грн. (= 32000 - 5000).

Вищезазначена сума рахунку №1/2-914/1316/25 від 05.12.2025р. враховує роботу, пов`язану з наданням правової допомоги в двох провадженнях (за первісним та зустрічним позовами), а також з переходом судом після прийняття зустрічного позову до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з викликом учасників справи (тобто, у зв`язку з участю адвоката Підприємства у підготовчих та судових засіданнях).

Крім того, згідно пункту 3 Додатку №1, передбачено: «за досягнення позитивного для Довірителя результату розгляду справи (пункт 4.4 Договору) додаткова винагорода (гонорар успіху) встановлюється у розмірі 5 000,00 грн. за кожну позовну заяву (первісну та зустрічну), і підлягає сплаті пропорційно до розміру відхилених або задоволених на користь Довірителя позовних вимог відповідно».

Разом з тим, за умовами Договору (п.4.2), ставка гонорару коригується на сукупний індекс інфляції за період з моменту запровадження поточного розміру МЗП до дня виставлення Довірителю рахунку на його сплату.

Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар. Так, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Адвокатський гонорар може існувати в двох формах: фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення. Так, при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (п.28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц; п.19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі №910/12876/19).

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (правова позиція Верховного Суду, викладена в постановах від 13.08.2019р. у справі №908/1654/18, від 12.09.2019р. у справі №910/9784/18 та від 19.11.2019р. у справі №5023/5587/12).

У постанові від 16.11.2022р. у справі №922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст.627 ЦК України.

У постанові від 20.11.2020р. Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №910/13071/19 звернуто увагу на те, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу "pacta sunt servanda" та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Чинним процесуальним законодавством не передбачено обов`язку сторони, яка заявляє клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, доводити обґрунтованість їх ринкової вартості.

Отже, у даній справі вартість правових послуг, що надаються замовнику встановлена сторонами договору у фіксованому розмірі, який не залежить від обсягу послуг та витраченого представником відповідача часу, а отже, розмір витрат є визначеним.

Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1)у разі задоволення позову - на відповідача;

2)у разі відмови в позові - на позивача;

3)у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, при вирішенні питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу судом у даній справі були враховані висновки, викладені саме у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020р. у справі №904/4507/18 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.06.2021р. у справі №912/1025/20, згідно з яким для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат і вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність.

В цьому контексті, щодо пункту Договору (п.4.2), який передбачає, що ставка гонорару коригується на сукупний індекс інфляції за період з моменту запровадження поточного розміру МЗП до дня виставлення Довірителю рахунку на його сплату, суд відзначає наступне.

Норми статті 625 ЦК України регулюють цивільні правовідносини (ст. 1 ЦК України) і стосуються відповідальності за порушення цивільного грошового зобов`язання, яке є цивільним правовідношенням в силу приписів ст.509 ЦК України. За загальновизнаним принципом права цивільні правовідносини лежать у площині матеріального права. Тоді як приписи ст.326 ГПК України стосуються відповідальності за порушення процесуальних зобов`язань учасників справи за невиконання судового рішення. Ці зобов`язання не виходять за межі площини процесуальних правовідносин. Процесуальні правовідносини стосуються порядку здійснення судочинства у господарських судах та повноважень господарських судів (ст.1 ГПК України). До цих правовідносин не застосовуються правові інститути матеріального права.

Аналогічно й щодо правового інститу витрат на професійну правничу допомогу та повноважень суду з їх розподілу між учасниками справи. Наведені правові інститути не передбачені та не встановлені нормами ЦК України. Такі зобов`язання не є цивільними грошовими зобов`язаннями.

Вказана обставина унеможливлює висновок суду про те, що відповідальність, встановлена ст. 625 ЦК України, може поширюватись на зобов`язання, які передбачені ГПК України. Адже такий висновок суду суперечитиме приписам ст.1 ЦК України.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (постанова Верховного Суду від 07.09.2020р. у справі №910/4201/19).

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару, такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021р. у справі № 910/4317/21.

Суд, дійшовши висновку про часткове задоволення заяви позивача за зустрічним позовом, встановив, що заявлені до стягнення витрати на правничу допомогу є неспіврозмірними з критеріями розумності і обґрунтованості таких витрат, та скористався, з посиланням на частину п`яту статті 129 ГПК України, правом суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, врахувавши при цьому недоведення доказами їх фактичності, неминучості, необхідності саме в тому розмірі, який відповідач та адвокат обумовили.

Разом з тим, суд зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини між позивачем та адвокатом за укладеними договорами про надання правової (правничої) допомоги, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цими договорами не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на відповідача не в повній сумі, про яку домовились позивач та адвокат (постанови Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі №910/20792/20, від 14.06.2022р. у справі №904/4876/21, від 22.06.2022р. у справі №904/7334/21, від 30.05.2022р. у справі №904/7347/21).

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи факт надання професійної правничої допомоги, принципи співмірності та розумності судових витрат на професійну правничу допомогу, рівень складності, характер спору та юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, а також їх значення для спору, враховуючи те, що розмір адвокатських витрат є фіксованим, співмірним та розумним відповідно до характеру спору та визначений за погодженням позивача за зустрічним позовом та адвоката Єсіпова І.А., суд дійшов висновку про задоволення заяви позивача за зустрічним позовом частково, з покладанням на відповідача за зустрічним позовом обов`язку по відшкодуванню витрат на професійну правничу допомогу у сумі 22 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 13, 73-74, 76-79, 86, 129, 236, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1.В первісному позові відмовити повністю.

2.Зустрічний позов задовольнити.

3.Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, кадастровий номер :01:035:0046, площею 0.1796 га у Державному земельному кадастрі.

4.Визнати недійсним рішення Дрогобицької міської ради №985 від 14.01.2022 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель» та скасувати державну реєстрацію речових прав на земельну ділянку, кадастровий номер :01:035:0046, площею 0.1796 га у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020; запис про право власності № 46340576).

5.Стягнути з Дрогобицької міської ради Львівської області (місцезнаходження: Україна, 82100, Львівська обл., місто Дрогобич, пл. Ринок, будинок 1; ідентифікаційний код: 04055972) на користь Приватного підприємства «БУД - ВАРІАНТ 1» (місцезнаходження: Україна, 79035, Львівська обл., місто Львів, вулиця Зелена, будинок 109; ідентифікаційний код: 35775554) 7 267,20 грн судового збору та 22 000,00 витрат на професійну правничу допомогу.

6.Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили в порядку та строк, передбачені ст.241 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку в порядку та строки, визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України.

Інформацію по справі, яка розглядається можна отримати за наступною веб-адресою: http://lv.arbitr.gov.ua/sud5015.

Повне рішення складено 29.12.2025р.

Суддя Король М.Р.