ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2025 р. Справа№ 910/1081/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Коротун О.М.

Суліма В.В.

за участю секретаря судового засідання: Гончаренка О.С.

представників сторін:

від позивача: Cоха С.С.

від відповідача: Денис А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль»

на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025, повний текст якого складений 07.07.2025,

у справі № 910/1081/25 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Сохи Семена Сергійовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль»

про розірвання договору та стягнення 35 057,84 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 року Фізична особа-підприємець Соха Семен Сергійович (далі-позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» (далі-відповідач) про розірвання договору та стягнення 35 057,84 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідачем допущено істотне порушення умов укладеного між сторонами договору №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13.12.2024, що полягає у ненаданні відповідачем передбачених договором послуг в повному обсязі та у встановлені строки, за які позивачем було здійснено попередню оплату у розмірі 22 000,00 грн.

На підставі викладеного, позивач просив розірвати договір №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13.12.2024, стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 22 000,00 грн, а також нараховані 3% річних у розмірі 57,84 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення збитки у розмірі 13 000,00 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №910/11081/25 позовні вимоги задоволено частково.

Розірвано договір №1-13/12/24 від 13.12.2024 укладений між Фізичною особою-підприємцем Сохою Семеном Сергійовичем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль».

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на користь Фізичної особи-підприємця Сохи Семена Сергійовича заборгованість у розмірі 22 000,00 грн, 3% річних у розмірі 32,55 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 944,66 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції вказав, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором у частині виконання та надання послуг у визначених обсягах та строки, тому суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині розірвання договору №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13.12.2024 та стягнення з відповідача заборгованості (сплаченої позивачем попередньої оплати) у розмірі 22 000,00 грн підлягають задоволенню.

Також суд здійснивши власний розрахунок 3% річних за період з 11.01.2025 по 28.01.2025, дійшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 32,55 грн.

Крім того, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем фактично не доведено наявності та розміру понесених збитків, а тому відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 13 000,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, щодо ненадання послуг відповідачем в обсязі визначеному договором. Такі висновки суду вважає необґрунтованими і передчасними, та не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Скаржник вказує, що замовник (позивач) систематично порушував договірні зобов`язання, а саме, п.2.1. договору в частині надання виконавцю всієї необхідної інформації та документів для надання останнім послуг, передбачених даним договором, адже в процесі надання послуг здійснювалася заміна вихідних даних попередньо наданої інформації, її обсяг. Вищезазначені дії призводили до збільшення кількості робочого часу працівниками для допрацювання документів, а тому призвели до додаткових фінансових витрат підприємства на оплату праці. Попри численні перешкоди з боку замовника, виконавцем своєчасно було виконано свої договірні зобов`язання та 24.12.2024 направлено файли з результатами наданих послуг месенджера Telegram (докази додаються), у яких відображена інформація по кожному етапу робіт.

Апелянт звертає увагу, що виконавцем було також складено первинний документ бухгалтерського обліку акт надання послуг, який був надісланий за допомогою електронного сервісу «Вчасно». Відповідно до п.4.3. договору, у випадку не підписання та не повернення акту приймання-передачі наданих послуг протягом 7 (семи) календарних днів з моменту його отримання, послуги вважаються наданими належним чином. Зауважень щодо якості та обсягу наданих послуг у визначений договором строк не надходило, що свідчить, на думку апелянта, про виконання виконавцем своїх договірних зобов`язань належним чином та у повному обсязі.

Крім того, апелянт зазначає, що вимоги позивача, викладені у запереченні до акту виконаних робіт суперечать позиції останнього викладеній у позовній заяві. Згідно із аналізом вищезазначеного документу, позивач підтверджує факт надання послуг виконавцем та отримання їх результатів, проте у позовній заяві позивач безпідставно звинувачує його у невиконанні своїх зобов`язань вцілому.

Апелянт зауважує, що він повторно 04.01.2025 здійснив направлення результатів надання послуг за договором, направивши на адресу замовника у паперовому вигляді документи поштовою кореспонденцією цінним листом з описом за поштовим відправленням № 2355, проте за офіційною інформацією Укрпошти, замовник відмовився від отримання кореспонденції.

Враховуючи вищевикладене, відповідач наголошує, що судом першої інстанції не було досліджено докази виконання зі сторони відповідача договору та не досліджено об`єм проведеної роботи, не надано оцінку відповідності змісту результатів у відношенні до очікуваного результату замовника.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

В свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач у своєму відзиві, наданому до суду 04.10.2024, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Позивач зазначає, що відповідач не надав жодного підтвердження факту звернення до замовника із запитами про додаткову інформацію, жодних листів, вимог, протоколів узгодження змін чи додаткових угод, які б фіксували збільшення обсягу робіт чи уточнення технічного завдання. Не надав документів, які свідчили б про об`єктивні труднощі в наданні послуг або про вину замовника у зміні вхідних даних. Таким чином, позивач вважає доводи апелянта про нібито перешкоди у виконанні послуг з боку замовника безпідставними, недоведеними та такими, що не відповідають матеріалам справи.

Позивач вказує, що відповідач безпідставно стверджує, що послуги були виконані належним чином і передані замовнику у встановлений строк, а також, що зауваження від позивача не надходили. Так, позивач зазначає, що ним 13.12.2024 здійснено попередню оплату послуг у розмірі 22 000 грн. Проте, фактичного виконання послуг у погодженому форматі не відбулося. Єдиними файлами, які відповідач вважає результатом роботи, були кілька документів, надісланих 24.12.2024 через месенджер Telegram. Однак, зміст переданих файлів не відповідав затвердженій Специфікації: документи не містили аналізу, звіту, рекомендацій, планових кроків і підсумкових висновків, передбачених етапами виконання. Натомість, вони являли собою неструктуровані таблиці без узагальненого висновку, що виключає можливість вважати їх результатом комплексного фінансового аудиту, передбаченого договором. Позивач 25.12.2025 письмово вказав на невідповідність зазначених вище документів. Представник відповідача відповів фразою «зауваження прийняті», фактично визнавши претензії, але жодних виправлень або повторного результату так і не надав. Натомість, 03.01.2025 відповідач надіслав через систему «вчасно» акт надання послуг №1 від 02.01.2025. Позивач, дотримуючись п. 4.3 договору, у межах семиденного строку подав заперечення до акта виконаних робіт, у якому прямо зазначив, що послуги не надані у відповідності до умов договору та Специфікації.

Також позивач зазначає, що відповідач не довів ані факту відправлення, ані змісту, ані отримання документів про результати надання послуг, які останній стверджує, що 04.01.2025 повторно направив у паперовому вигляді цінним листом за поштовим ідентифікатором № 822355. Такі твердження позивач вважає суперечливими, а надані апелянтом документи містять істотні розбіжності.

Позивач ввважає, що Господарський суд міста Києва повно і всебічно дослідив усі подані сторонами докази, зокрема договір, Специфікацію, листування у системі «Вчасно» та месенджері Telegram, акт надання послуг, заперечення до нього та інші документи. Суд першої інстанції навів детальний аналіз поданих матеріалів, оцінив їх у сукупності та мотивовано дійшов висновку про невиконання відповідачем умов договору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/1081/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1081/25.

13.10.2025 на адресу Північного апеляційного господарського надійшли матеріали справи №910/1081/25.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/1081/25 залишено без руху.

27.10.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків з доказами оплати судового збору у розмірі 1350,21 грн (платіжна інструкція №783 від 23.10.2025).

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» процесуальний строк для подачі апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025, відкрито апеляційне провадження у справі № 910/1081/25 та призначено розгляд справи на 08.12.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 оголошено перерву у розгляді справи № 910/1081/25 до 22.12.2025.

Розгляд клопотань

Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» разом з апеляційною скаргою подано нові доказі, а саме: звіту з інформацією по кожному етапу робіт (Клевер стаді) та підтвердження його надсилання позивачу, які він просив долучити до матеріалів справи, оскільки вони з поважних причин не були подані в суді першої інстанції.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання відповідача про долучення до справи додаткові докази, колегія суддів дійшла висновку про залишення їх без розгляду, з огляду на таке.

Відповідно до частини 3 статті 269 ГПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи доведе, що їх неможливо було подати до суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У даному випадку апелянт не навів жодних об`єктивних, документально підтверджених обставин, які б свідчили про неможливість подання зазначених доказів у першій інстанції.

Матеріали справи свідчать, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи та мав усі процесуальні можливості подати будь-які докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції.

Також в матеріалах справи наявні поштові повідомлення на адресу відповідача, які повернулися з відміткою «закінченням терміну зберігання», що свідить про невручення кореспонденції з причин, залежних від відповідача.

Так, з аналізу статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, пунктів 11, 17, 99, 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, вбачається, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Встановлений порядок надання послуг поштового зв`язку, доставки та вручення рекомендованих поштових відправлень, строк зберігання поштового відправлення забезпечує адресату можливість вжити заходів для отримання такого поштового відправлення та, відповідно, ознайомлення з судовим рішенням.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи підтверджень наявності порушень оператором поштового зв`язку вимог Правил надання послуг поштового зв`язку, колегія суддів вважає, що факт неотримання скаржником поштової кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу для вчинення відповідних дій за належною адресою та яка повернулася до суду у зв`язку з її неотриманням адресатом, залежав від волевиявлення самого адресата, тобто мав суб`єктивний характер та є наслідком неотримання адресатом пошти під час доставки за вказаною адресою і незвернення самого одержувача кореспонденції до відділення пошти для отримання рекомендованого поштового відправлення.

При цьому, за змістом статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі.

Також, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 42 Господарського процесуального кодексу України справи, зокрема, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.08.2020 у справі №904/2584/19.

Так відповідач мав усі процесуальні можливості подати будь-які докази на підтвердження своєї позиції. Проте фактична відсутність таких доказів у суді першої інстанції є наслідом пасівної поведінки відповідача, а не об`єктивних прешкод. При цьому, поновлення строку на апеляційне оскарження не означає надання стороні права для збирання та подання доказів, які вона мала сформувати та подати під час розляду справи у суді пешої інстанції.

За ч. 2 ст. 207 ГПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Колегія суддів протокольною ухвалою від 08.12.2025 відмомила у поновлення процесуального строку (ст.ст.118,119 ГПК України) та зишила без розгляду заяву скаржника на підставі ст.207 ГПК України.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 03.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» (далі виконавець) та фізичною особою-підприємцем Сохою Семеном Сергійовичем (далі замовник) укладено договір №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг (далі договір) відповідно до умов якого Виконавець зобов`язується надати замовнику, а замовнику прийняти та оплатити інформаційно-консультаційні послуги (далі послуги) (п.1.1. договору).

Повний перелік послуг, їх обсяг, кількість, деталізація, умови та строки надання яких викладені у додатку №1 до договору, який є невід`ємною частиною даного договору. (п.1.2. договору)

Відповідно до п.4.2. договору виконавець здійснює надання послу поетапно згідно умов укладеної сторонами специфікації до договору. По завершенню надання послуг за кожним етапом виконавець передає замовнику їх результати згідно вимог кожного етапу. Результати наданих послуг підтверджується актами приймання-передачі наданих послуг по кожному етапу окремо, які підписуються замовником протягом 7 (семи) календарних днів з моменту його отримання.

Згідно із п.4.4. договору оплата послуг здійснюється замовником шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Виконавця у вигляді попередньої оплати за кожен етап окремо на підставі виставлених рахунків протягом 2 (двох) робочих днів з моменту їх отримання.

Пунктом 8.1 договору визначено, що сторони погоджуються використовувати електронний документообіг для обміну документами, що стосуються виконання цього договору

Специфікацією до договору сторони визначили етапи роботи, їх деталізацію, терміни виконання та загальну вартість, зокрема:

- аналіз: вивчення процесу управління компанією (суб`єктом господарювання); аналіз всіх наданих фінансових показників для виявлення проблематики та формування рішень щодо налагодження процесів; аналіз роботи підприємства за 2024 рік (при необхідності також 2023);

- звіт: надання письмового звіту по аналізу бізнес-процесів та фінансового стану підприємства; надання письмового звіту щодо ведення і коректності фінансової звітності;

- рекомендації: рекомендації з питань фінансової діяльності; надання рекомендацій щодо виявленої проблематики та вузьких ділянок; поради в письмовій формі з питань стратегії фінансового розвитку підприємства замовника;

- планові кроки по подальшому веденню фінансів: прописання рекомендованих кроків для впровадження обліку;

- результати і досягнення: 1. Запропонувати напрям фінансової стратегії 2. Встановити пріоритети розвитку і розподілу ресурсів; 3. Надати шаблони звітності для компанії і правки до існуючої системи; 4. Аналіз відповідності компанії фінансовим нормам і правилам діяльності; 5. Запропонувати способи оптимізації і поліпшення системи; 6. Надання рекомендацій щодо витратності і ціноутворення; 7. Проаналізувати системи оплатності та діяльності спеціалістів з подальшими рекомендаціями щодо адаптування до фінансового плану для досягнення цілей компанії; 8. Аналіз фінансових показників і виявлення можливостей для підвищення доходів, зменшення витрат; 9. Оцінка ключових і додаткових показників щодо ведення фінансової діяльності компанії; 10. Аудит усіх напрямів для виявлення низько рентабельних сегментів, їх оптимізації або скорочення; 11. Виявити надмірні навантаження на фінансову систему; 12. Пропозиція програм і сервісів щодо впровадження у бізнес-діяльності компанії.

Термін виконання 1-2 тижні.

Загальна вартість 22 000,00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату №76 від 13.12.2024 на суму 22 000,00 грн.

Позивачем на виконання умов договору було здійснено попередню оплату у розмірі 22 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №5702-27ТТ-6719-ХМОМ від 13.12.2024.

Строк виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо надання позивачу визначених договором та специфікацією послуг є таким, що настав.

Позивач стверджує, що відповідачем не було надано позивачу послуги у встановленому договором та специфікацією обсязі та строки, що підтверджується, зокрема, наданими скріншотами електронного листування між позивачем та відповідачем.

Відповідачем було складено, підписано та направлено 03.01.2025 позивачу (отримано 03.01.2025) акт надання послуг №1 від 02.01.2025 на суму 22 000,00 грн.

Позивачем вказаний акт надання послуг не було підписано та 07.01.2025 направлено відповідачу (отримано 08.01.2025) заперечення до акту виконаних робіт №1 з обґрунтуваннями. Також позивач просив повернути сплачені ним грошові кошти у повному обсязі протягом 3 календарних днів з дня надсилання цього заперечення.

Відповідач у своїй відповіді від 16.01.2025 вказав, що претензія позивача є необґрунтованою та безпідставною.

Спір у справі виник у зв`язку з тим, що відповідач, на думку позивача, не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання за договором у частині виконання та надання послуг у визначених обсягах та строки, просив розірвати договір №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13.12.2024 та стягнути з відповідача заборгованості (сплаченої позивачем попередньої оплати) у розмірі 22 000,00 грн, а також нараховані 3% річних у розмірі 57,84 грн. Крім того, позивачем заявлено до стягнення збитки у розмірі 13 000,00 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

У відповідності до вимог частин 1, 2, 4, 5 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, суд апеляційної інстанції переглядає справу №910/1081/25 у межах доводів та вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль».

За змістом ст. 193 ГК України (в редакції, яка діяла на момент здійснення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона - виконавець, зобов`язується за завданням другої сторони - замовника, надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 905 ЦК України визначено, що строк договору про надання послуг встановлюється за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як передбачено ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було виставлено позивачу рахунок на оплату №76 від 13.12.2024 на суму 22 000,00 грн.

Позивачем на виконання умов договору було здійснено попередню оплату у розмірі 22 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №5702-27ТТ-6719-ХМОМ від 13.12.2024.

Судом першої інстанції встановлено, що строк виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо надання позивачу визначених договором та специфікацією послуг є таким, що настав.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, відповідачем не було надано позивачу послуги у встановленому договором та специфікацією обсязі та строки, що підтверджується, зокрема, наданими скріншотами електронного листування між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ст.612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Оскільки виконання зобов`язання, проведене належним чином, є однією із підстав його припинення (ст. 599 Цивільного кодексу України), то виконання боржником, у даному випадку ТОВ «Фінансовий контроль» як виконавцем за договором (зобов`язаною стороною за договором в частині надання послуг), повинно бути підтверджено відповідачем належним чином.

Відповідно до ст. 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

За приписами ч.1 ст.86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи викладене в сукупності, обставини, встановлені під час розгляду справи, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідачем не доведено та не надано належних, допустимих та вірогідних доказів в розумінні ст.76-79 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження виконання та надання Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» послуг за договором у строки та обсяги передбачені договором та Специфікацією.

Доводи відповідача, що суд першої інстанції не дослідив докази виконання договору, колегія суддів вважає безпідставними , оскільки судом першої інстанції повно і всебічно досліджено усі подані сторонами докази, зокрема договір, специфікацію, листування у системі «Вчасно» та месенджері Telegram, акт надання послуг, заперечення до нього та інші документи. Суд першої інстанції навів детальний аналіз поданих матеріалів, оцінив їх у сукупності та мотивовано дійшов висновку про невиконання відповідачем умов договору. Суд першої інстанції вірно встановив, що жодних матеріалів, які б підтверджували реальне виконання робіт, відповідач не подав. Відсутність доказів виконання не є наслідком неповноти дослідження судом, а результатом бездіяльності самого відповідача, який не скористався своїм процесуальним правом подати такі докази у суд першої інстанції.

Відповідно до ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається. Якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Отже, за змістом наведеної норми, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження так як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін. (ч.4 ст.188 Господарського кодексу України).

Частинами першою та другою статті 651 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором у частині виконання та надання послуг у визначених обсягах та строки, тому враховуючи вищевикладені вище положення норм чинного законодавства України, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що позовні вимоги в частині розірвання договору №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13.12.2024 та стягнення з відповідача заборгованості (сплаченої позивачем попередньої оплати) у розмірі 22 000,00 грн підлягають задоволенню.

Стосовно заявлених до стягнення 3% річних у розмірі 57,84 грн, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи пред`явлення позивачем у запереченні від 06.01.2025 до акту виконаних робіт вимоги про повернення грошових коштів протягом 3 календарних днів з дня надсилання цього заперечення, відповідно до положень ст. 530 ЦК України останнім днем для повернення відповідачем грошових коштів було 10.01.2025, а першим днем прострочення такого зобов`язання було 11.01.2025.

Перевіривши розрахунок 3% річних, колегія суддів погоджується з розрахунком суду першої інстанції, за період з 11.01.2025 по 28.01.2025 з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3% річних у розмірі 32,55 грн.

Стосовно заявлених до стягнення збитків у розмірі 13 000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Позивач стверджує, що вказані збитки були спричинені невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з надання послуг за №1-13/12/24 про надання інформаційно-консультаційних послуг від 13.12.2024, внаслідок чого позивач був вимушений укласти новий договір на надання інформаційно-консультаційних послуг від 03.01.2025 з іншим контрагентом ФОП Миславський Інокентій Володимирович у якому загальна вартість послуг становить 35 000,00 грн, що більше на 13 000,00 грн від вартості послуг за початковим договором з відповідачем.

Відповідно до положень частин першої - третьої статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Отже, відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною в силу положень статті 22 ЦК України, а порушення цивільного права, внаслідок якого особі завдано збитки, є підставою для їх відшкодування.

Статтею 224 ГК України передбачено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до положень частини першої статті 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: - вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; - додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; - неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; - матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси як учасника певних господарських відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також у неодержаних кредитором доходах, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником.

Відповідальність у вигляді відшкодування збитків може бути покладено на особу за наявності в її діях складу цивільного правопорушення. На позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок між такою поведінкою із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків

Під шкодою розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо).

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

За приписами ст.623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Системний аналіз положень частини першої статті 42, частини першої статті 44 ГК України дає підстави для висновку, що будь-яка підприємницька діяльність суб`єктів господарювання здійснюється на підставі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику.

Відтак, суб`єкти господарювання повинні враховувати наявність таких ризиків та усвідомлювати наслідки вчинюваних ними дій.

Позивачем на підтвердження спричинення відповідачем збитків у розмірі 13 000,00 грн додано до матеріалів справи договір на надання інформаційно-консультаційних послуг від 03.01.2025 з додатком №1, звіт щодо виконання інформаційно-консультаційних послуг від 14.01.2025, акт приймання-передачі наданих послуг від 15.01.2025 на суму 35 000,00 грн.

Доказів, які б підтверджували сплату позивачем грошових коштів за договором від 03.01.2025 матеріали справи не містять.

Позивачем також не надано доказів, які б підтверджували неможливість позивача укласти новий договір на таких самих або більш вигідних умовах щодо вартості послуг, так само як і не надано доказів на підтвердження ринкової вартості спірних послуг.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 13 000,00 грн, оскільки позивачем фактично не доведено наявності та розміру понесених збитків.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/1081/25 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/1081/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/1081/25 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансовий контроль» на рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі № 910/1081/25 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №910/1081/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.

4. Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 24.06.2025 у справі №910/1081/25.

5. Матеріали справи №910/1081/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена та підписана 26.12.2025.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім