ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 924/3/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В.,

за участю представників:

прокуратури - Одуденко А. В.,

позивача - не з`явилися,

відповідача - Підопригори Р. Б. (адвоката, в режимі відеоконференції),

третьої особи - Заремби О. І. (адвоката, в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури

на постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 (колегія суддів: Василишин А. Р. - головуючий, Філіпова Т. Л., Бучинська Г. Б.) і рішення Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2025 (суддя Крамар С. І.) у справі

за позовом керівника Шепетівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації

до Михайлюцької сільської ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства,

про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно права комунальної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення та повернення на користь держави земельних ділянок лісового фонду,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Керівник Шепетівської окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарського суду Хмельницької області в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації з позовом до Михайлюцької сільської ради про:

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі права власності на нерухоме майно права комунальної власності Михайлюцької сільської ради на земельні ділянки лісогосподарського призначення з кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001;

- зобов`язання Михайлюцької сільської ради повернути на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації земельні ділянки лісового фонду з кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001 загальною площею 271,3975 га.

1.2. Позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації обґрунтовані незаконним вибуттям із державного лісового фонду спірних земельних ділянок, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Як зазначав Прокурор, оспорювана державна реєстрація права комунальної власності за Михайлюцькою сільською радою на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення порушує право власника цих земельних ділянок - Хмельницької обласної військової адміністрації та постійного користувача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства, оскільки вони не можуть вільно використовувати та розпоряджатися земельними ділянками, забезпечувати їх охорону та належне обслуговування.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2025, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі № 924/3/25, відмовлено в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації.

2.2. Господарський суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, виходив із того, що спірні земельні ділянки за рішенням Хмельницької обласної ради від 28.12.2000 № 19 передані в постійне користування Шепетівському районному спеціалізованому лісокомунальному підприємству. При цьому місцевий господарський суд зазначив про відсутність доказів, які би свідчили про передання спірних земельних ділянок у постійне користування з державною формою власності. За таких обставин суд виснував, що Прокурор не довів належними та допустимими доказами належність спірних земельних ділянок до державної власності. При цьому, як зазначив господарський суд першої інстанції, Прокурор також у цьому випадку не довів порушення інтересів держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, що, за висновком суду, є достатньою підставою для відмови в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації та виключає необхідність надавати оцінку іншим доводам Прокурора.

Крім того, як установив господарський суд першої інстанції, на цей час у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване право комунальної власності на спірні земельні ділянки за Михайлюцькою сільською радою. Наведене, за висновком місцевого господарського суду, свідчить про те, що на цей час відповідач є власником спірних земельних ділянок. За таких обставин господарський суд першої інстанції виснував, що належним відповідачем за позовом про витребування в особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Суд також зауважив, що в разі якщо земельною ділянкою неправомірно, на думку позивача, який вважає себе власником, заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача.

Як зазначив господарський суд першої інстанції, Прокурор, здійснюючи захист інтересів держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, усвідомлював, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем зареєстроване право комунальної власності на спірні земельні ділянки. Тому, за висновком суду, Прокурор, стверджуючи, що спірні земельні ділянки належать до державної власності, повинен був звернутися до суду не з негаторним позовом та просити усунути перешкоди в користуванні майном, а мав звернутися з віндикаційним позовом відповідно до статей 387, 388 Цивільного кодексу України. З урахуванням викладеного суд виснував, що Прокурор у цьому випадку обрав неналежний спосіб захисту.

2.3. Апеляційний господарський суд, переглянувши в апеляційному порядку рішення господарського суду першої інстанції, погодився з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації. Разом із тим апеляційний господарський суд визнав помилковими висновки місцевого господарського суду про недоведення Прокурором належними та допустимими доказами належності спірних земельних ділянок до державної власності та висновки про відсутність порушення інтересів держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації, оскільки, за висновком апеляційного суду, неналежно обраний спосіб захисту позбавляє суд процесуальної можливості досліджувати та встановлювати існування обставин для відмови або для задоволення позову.

Водночас, як зазначив апеляційний господарський суд, такі помилкові висновки господарського суду першої інстанції в цьому випадку не призвели до ухвалення незаконного рішення в цій справі. При цьому апеляційний господарський суд виснував, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. З урахуванням викладеного апеляційний господарський суд констатував, що в цьому випадку належить відмовити в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації саме з підстав неналежно обраного Прокурором способу захисту.

3. Короткий зміст касаційної скарги та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та рішенням Господарського суду Хмельницької області від 28.05.2025 у справі № 924/3/25, до Верховного Суду звернулася Хмельницька обласна прокуратура з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Прокурора.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Хмельницька обласна прокуратура зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Хмельницька обласна прокуратура, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Хмельницька обласна прокуратура вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення статей 11, 13, 16 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували приписи статей 1, 5, 7, 8, 17 Лісового кодексу України, статей 3, 12, 19, 20, 55, 84, 117, 122 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм і висновки щодо обраного Прокурором способу захисту, викладені в постановах Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 904/8306/21, від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 28.01.2020 у справі № 50-311-б, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528-15-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20, від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19, від 13.10.2021 у справі № 911/1986/20, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

3.4. Крім того, на думку скаржника, на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо власника земельних ділянок лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів та які перебувають у постійному користуванні комунальних підприємств.

3.5. Михайлюцька сільська рада у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. При цьому Михайлюцька сільська рада вважає, що позовні вимоги Прокурора, пред`явлені в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації на підставі статті 391 Цивільного кодексу України, не відповідають належному способу захисту.

3.6. Шепетівське районне спеціалізоване лісокомунальне підприємство у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Шепетівське районне спеціалізоване лісокомунальне підприємство вважає, що обраний Прокурором в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації спосіб захисту про зобов`язання Михайлюцької сільської ради повернути на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації спірні земельні ділянки є не тільки неналежним, а й неефективним, оскільки такий спосіб захисту не призведе до відновлення прав держави.

3.7. 03.12.2025 до Верховного Суду від Хмельницької обласної прокуратури надійшли додаткові пояснення

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням чотирнадцятої сесії Хмельницької обласної ради від 28.12.2000 № 19 "Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування" Шепетівському районному спеціалізованому лісокомунальному підприємству передано земельні ділянки загальною площею 7583,0 га.

4.2. Відповідно до зазначеного рішення на території, зокрема, Шепетівського району припинено право постійного користування земельними ділянками лісового фонду сільськогосподарськими підприємствами, які у зв`язку із реформуванням аграрного сектору економіки припинили свою діяльність.

4.3. Рішенням п`ятої сесії Хмельницької обласної ради від 28.01.2003 № 19 "Про зняття контролю з рішень сесій обласної ради" вирішено зняти з контролю рішення чотирнадцятої сесії Хмельницької обласної ради від 28.12.2000 № 19 "Про припинення права користування та надання земельних ділянок лісового фонду у постійне користування".

4.4. У 2003 році Шепетівська районна державна адміністрація видала Шепетівському районному спеціалізованому лісокомунальному підприємству державні акти на право постійного користування земельними ділянками для ведення лісового господарства: серія І-ХМ № 2296 площею 58,14 га від 14.10.2003, серія І-ХМ № 002299 площею 2,91 га від 14.10.2003, серія І-ХМ № 002297 площею 107,54 га від 14.10.2003, серія І-ХМ № 002298 площею 96,09 га від 14.10.2003, серія ІІ-ХМ № 002075 площею 13,33 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 002077 площею 28,59 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 002081 площею 1068,14 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 002080 площею 7 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 002079 площею 399,25 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 00207 площею 182,20 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 002076 площею 190,46 га від 21.05.2003, серія ІІ-ХМ № 002300 площею 20,67 га від 14.10.2003, серія ІІ-ХМ № 002074 площею 315,87 га від 21.05.2003.

4.5. У 2005 році сформовано земельні ділянки із цільовим призначенням - землі лісогосподарського призначення з кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001.

4.6. Відповідно до відомостей про земельні ділянки з Державного земельного кадастру, державна реєстрація земельних ділянок з кадастровими номерами: :06:024:0001, :06:007:0001, :06:031:0001, :06:009:0001, :06:035:0001, :06:010:0001, :06:027:0001, :06:011:0001, :06:002:0001, :06:038:0001 була здійснена 12.02.2016; місце розташування: Хмельницька область, Хмельницький район, за межами населених пунктів на території Михайлюцької сільської ради; цільове призначення: для ведення лісового господарства і пов`язаних із ним послуг; форма власності: інформація про зареєстроване право в Державному земельному кадастрі станом на 24.02.2023 відсутня; відомості про право власності, внесені до Поземельної книги: вид права - право власності; інформація про власників земельної ділянки - Хмельницька обласна рада.

4.7. Відповідно до витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки, які надані Шепетівському районному спеціалізованому лісокомунальному підприємству згідно з Державними актами на право постійного користування, державна реєстрація земельних ділянок була проведена у 2023- 2024 роках, а саме: державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ № 002074 від 21.05.2003 на загальну площу 315,87 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:015:0001, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 17.07.2023); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ № 002075 від 21.05.2003 на загальну площу 13,33 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:046:0015, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 14.07.2023); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ № 002076 від 21.05.2003 на загальну площу 190,46 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:037:0001, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки 24.07.2023); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ № 002077 від 21.05.2003 на загальну площу 28,59 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:045:0001, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 13.06.2023); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ № 002078 від 21.05.2003 на загальну площу 182,2 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:070:0002, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 27.07.2023); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002079 від 21.05.2003 на загальну площу 399,25 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:068:0001, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 18.07.2023); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002080 від 21.05.2003 на загальну площу 7 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:060:0001, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 29.02.2024); державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №002081 від 21.05.2003 на загальну площу 1068,14 га (кадастровий номер земельної ділянки :07:052:0027, дата державної реєстрації цієї земельної ділянки: 14.07.2023).

4.8. Відповідно до даних із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 28.02.2023 на земельні ділянки з кадастровими номерами :06:024:0001 площею 3,6875 га, :06:007:0001 площею 4,5579 га, :06:031:0001 площею 5,3878 га, :06:009:0001 площею 8,2719 га, :06:035:0001 площею 15,5709 га, :06:010:0001 площею 16,5646 га, :06:027:0001 площею 43,364 га, :06:011:0001 площею 44,4246 га, :06:002:0001 площею 48,3057 га та :06:038:0001 площею 81,2626 га зареєстровано право власності Михайлюцької сільської територіальної громади.

4.9. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 07.03.2023 та 08.03.2023 за Шепетівським районним спеціалізованим лісокомунальним підприємством зареєстроване речове право - право постійного користування земельними ділянками з кадастровими номерами :06:024:0001 площею 3,6875 га, :06:007:0001 площею 4,5579 га, :06:031:0001 площею 5,3878 га, :06:009:0001 площею 8,2719 га, :06:035:0001 площею 15,5709 га, :06:010:0001 площею 16,5646 га, :06:027:0001 площею 43,364 га, :06:011:0001 площею 44,4246 га, :06:002:0001 площею 48,3057 га, :06:038:0001 площею 81,2626 га.

4.10. Прокурор, вважаючи порушеними права держави внаслідок незаконної, на його думку, державної реєстрації за Михайлюцькою сільською радою права комунальної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення, звернувся до Господарського суду Хмельницької області із цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, прокурора, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі та запереченнях на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації до Михайлюцької сільської ради про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права комунальної власності на земельні ділянки лісогосподарського призначення та повернення на користь держави земельних ділянок лісогосподарського призначення.

5.4. Позовні вимоги Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації обґрунтовані незаконним вибуттям із державного лісового фонду спірних земельних ділянок, які є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання. Як зазначав Прокурор, оспорювана державна реєстрація права комунальної власності за Михайлюцькою сільською радою на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення порушує право власника цих земельних ділянок - Хмельницької обласної військової адміністрації та постійного користувача - Шепетівського районного спеціалізованого лісокомунального підприємства, оскільки вони не можуть вільно використовувати та розпоряджатися земельними ділянками, забезпечувати їх охорону та належне обслуговування.

5.5. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу № 924/3/25 по суті позовних вимог, дійшли висновку про відмову в задоволенні позову Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації.

5.6. Хмельницька обласна прокуратура не погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернулася з касаційною скаргою на судові рішення в цій справі. Хмельницька обласна прокуратура, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.7. Пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

5.8. Касаційна скарга з посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, порушили положення статей 11, 13, 16 Господарського процесуального кодексу України, неправильно застосували приписи статей 1, 5, 7, 8, 17 Лісового кодексу України, статей 3, 12, 19, 20, 55, 84, 117, 122 Земельного кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цих норм і висновки щодо обраного Прокурором способу захисту, викладені в постановах Верховного Суду від 19.02.2025 у справі № 904/8306/21, від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20, від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 28.01.2020 у справі № 50-311-б, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528-15-ц, від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20, від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19, від 13.10.2021 у справі № 911/1986/20, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

5.9. За змістом пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень із підстав, зазначених у пункті 1 частини другої цієї статті, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та в постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права в подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій ухвалено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли в подібних правовідносинах.

5.10. Верховний Суд, переглядаючи в касаційному порядку оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, вважає за необхідне насамперед розглянути доводи Хмельницької обласної прокуратури, які стосуються обраного Прокурором способу захисту прав держави в цій справі.

5.11. Дослідивши доводи, наведені в касаційній скарзі Хмельницької обласної прокуратури, колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20 викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"105. Разом з тим Верховний Суд вважає необхідним звернути увагу на те, що законодавство не передбачає, що може бути лише один ефективний та належний спосіб захисту інтересу та/або порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

…Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

107. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (дивитись рішення ЄСПЛ від 05 квітня 2005 року у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine", заява № 38722/02, п. 75)).

108. Однак ці висновки треба розуміти як обов`язок суду не допустити прийняття судового рішення, яке утворює зазначені складності у його виконанні. Але це не означає підставу відмови у задоволенні позову особи, чиї права порушені. Тобто висновок суду про обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту порушеного права не має зводитись до відмови позивачу у позові, якщо суд встановить, що порушення права позивача дійсно мало місце".

5.12. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19 викладено висновок, який, на думку Хмельницької обласної прокуратури, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"При цьому під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

…До того ж під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов".

5.13. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 13.10.2021 у справі № 911/1986/20 викладено висновок, на який посилається скаржник:

"4.6. Відповідно до положень частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)".

5.14. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"7.47. Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 рокуу справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31))".

5.15. Скаржник зазначає, що подібні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18.

5.16. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 викладено висновок, який, на думку Хмельницької обласної прокуратури, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.

Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

6.58. Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу "jura novit curia".

5.17. Верховний Суд установив, що в постанові Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 викладено висновок, на який посилається скаржник:

"86. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".

5.18. Колегія суддів установила, що в постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі № 50/311-б викладено висновок, який, на думку скаржника, не було враховано господарськими судами під час ухвалення оскаржуваних рішень:

"58. Відповідно до частини третьої статті 3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи. Водночас Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що в разі скасування судових рішень із закриттям провадження у цій справі позивач буде змушений знову звернутися до суду тієї ж самої юрисдикції.

Тому виходячи з принципу процесуальної економії Велика Палата Верховного Суду вважає можливим визначити юрисдикцію у цій справі виходячи з процесуального законодавства, чинного на час касаційного розгляду, тобто засовувати норми Кодексу України з процедур банкротства".

5.19. Скаржник зазначає, що подібні висновки також викладені в постановах Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц.

5.20. Хмельницька обласна прокуратура з посиланням на наведені висновки Верховного Суду зазначає, що в цьому випадку відсутні правові підстави для державної реєстрації права комунальної власності за Михайлюцькою сільською радою на спірні земельні ділянки. Тому, на думку скаржника, позовні вимоги Прокурора про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права комунальної власності Михайлюцької сільської ради на спірні земельні ділянки та повернення цих земельних ділянок на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації є ефективним способом захисту прав держави.

5.21. Верховний Суд, проаналізувавши наведені висновки, на які посилається скаржник, перевіривши та надавши оцінку доводам Хмельницької обласної прокуратури, зазначає, що за змістом частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

5.22. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.23. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

5.24. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

5.25. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

5.26. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.27. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

5.28. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

5.29. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

5.30. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

5.31. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

5.32. Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором;

3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

5.33. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

5.34. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту

не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.35. Крім того, колегія суддів зазначає, що, вирішуючи питання про належні способи захисту прав власника земельної ділянки лісогосподарського призначення, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц виснувала, що володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності.

5.36. Тому, як зазначила Велика Палата Верховного Суду, в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок (якщо такі ознаки наявні) особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що земельна ділянка є лісовою земельною ділянкою. Це може свідчити про недобросовісність такої особи і впливати на вирішення спору, зокрема про витребування лісової земельної ділянки, але не може свідчити про неможливість володіння (законного чи незаконного) приватною особою такою земельною ділянкою.

5.37. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку, передбаченому статтею 387 Цивільного кодексу України, є ефективним способом захисту права власності.

5.38. Крім того, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, за усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду, у випадку, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.

5.39. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 виснувала, що в разі якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.40. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 також зазначила, що в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.41. Отже, Верховний Суд зазначає, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою лісогосподарського призначення, є віндикаційний позов.

5.42. Наведеним спростовуються доводи скаржника про те, що позовні вимоги Прокурора про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права комунальної власності Михайлюцької сільської ради на спірні земельні ділянки та повернення цих земельних ділянок на користь держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації є ефективним способом захисту прав держави.

5.43. Тому Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного господарського суду про те, що Прокурор у цьому випадку обрав неналежний спосіб захисту інтересів держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації. При цьому апеляційний господарський суд також правильно виснував про те, що обрання Прокурором в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації неналежного способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в позові.

5.44. При цьому колегія суддів зазначає, що обрання неефективного / неналежного способу захисту виключає необхідність додаткового встановлення судами обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 911/2250/23, від 11.12.2024 у справі № 911/3890/23.

5.45. Водночас скаржник у касаційній скарзі зазначає, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні юридичні норми.

5.46. Колегія суддів, розглянувши доводи скаржника, зазначає, що в процесуальному законодавстві діє принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору ("da mihi factum", "dabo tibi jus"). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, в самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем і відповідачем, виборі та застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 та постанові Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 911/2250/23.

5.47. Водночас застосування принципу "jura novit curia" ("суд знає закони") не є безмежним, оскільки, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. За таких умов слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 369/2869/22, від 25.11.2025 у справі № 911/2250/23.

5.48. Крім того, в рішенні ЄСПЛ "Гусєв проти України" від 14.01.2021 (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. ЄСПЛ вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж унаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції щодо справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

5.49. Отже, в цьому випадку необґрунтованим є посилання скаржника на неврахування господарськими судами попередніх інстанцій принципу "jura novit curia" ("суд знає закони").

5.50. На підставі викладеного Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи скаржника про те, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували висновки щодо обраного Прокурором способу захисту, викладені в постановах Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 592/11227/20, від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19, від 13.10.2021 у справі № 911/1986/20, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 04.07.2023 у справі № 233/4365/18, від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 28.01.2020 у справі № 50/311-б, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, на які посилається скаржник.

5.51. Крім того, на думку скаржника, на цей час відсутній висновок Верховного Суду щодо власника земельних ділянок лісогосподарського призначення, які розташовані за межами населених пунктів, та які перебувають у постійному користуванні комунальних підприємств.

5.52. Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах. Зміст наведеної норми права свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питання застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

5.53. При касаційному оскарженні судових рішень із підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 18.03.2025 у справі № 908/3321/23, від 25.02.2025 у справі № 903/622/24, від 04.02.2025 у справі № 909/996/22.

5.54. Крім того, в разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.08.2024 у справі № 906/446/23, від 08.08.2024 у справі № 906/497/23, від 19.03.2024 у справі № 910/6141/22, від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22.

5.55. Колегія суддів зазначає, що апеляційний господарський суд відмовив у задоволенні позову Прокурора з підстав обрання неналежного способу захисту, тому в цьому випадку відсутня необхідність формування висновку Верховного Суду щодо власника земельних ділянок лісогосподарського призначення у спірних правовідносинах. При цьому скаржник, посилаючись на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не зазначає норму права, щодо якої, на його думку, на цей час відсутній висновок Верховного Суду.

5.56. Крім того, Верховний Суд зазначає, що інші доводи Хмельницької обласної прокуратури, викладені в касаційній скарзі, фактично стосуються вирішення справи по суті позовних вимог Прокурора в інтересах держави в особі Хмельницької обласної військової адміністрації. Проте такі доводи не впливають на результат вирішення цієї справи з урахуванням обраного Прокурором способу захисту права держави, а тому ці доводи Верховний Суд не може взяти до уваги, оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.57. Таким чином, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не підтвердилися під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваної постанови із цих підстав.

5.58. За результатами перегляду оскаржуваної постанови в касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правильність кваліфікації спірних правовідносин апеляційним господарським судом із правильним застосуванням норм матеріального права та процесуального права. Тому в цьому випадку відсутні правові підстави для скасування чи зміни оскаржуваної постанови.

5.59. Крім того, деякі доводи скаржника зводяться до незгоди з обставинами, що були встановлені судами при вирішенні спору, до незгоди з оцінкою доказів у справі, а також до незгоди з висновками господарських судів, які покладені в основу оскаржуваних судових рішень.

5.60. Верховний Суд також зазначає, що інші доводи касаційної скарги стосуються з`ясування обставин, вже встановлених господарськими судами попередніх інстанцій, та переоцінки вже оцінених ними доказів у справі, а тому не можуть бути враховані судом касаційної інстанції згідно з приписами частини другої статті 300 Господарського процесуального кодексу України.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. За змістом частини першої статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

6.4. З урахуванням меж перегляду справи в касаційній інстанції колегія суддів вважає, що доводи, викладені в касаційній скарзі, не підтвердилися, не спростовують висновків апеляційного господарського суду, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

7. Судові витрати

Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку, передбаченому

статтею 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційну скаргу Хмельницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі № 924/3/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак