РІШЕННЯ

Іменем України

11 грудня 2025 року м. Чернігівсправа № 927/1028/25

Господарський суд Чернігівської області у складі судді Шморгуна В. В., розглянувши матеріали справи у відкритому судовому засіданні за участю секретаря судового засідання Тарасевич А. М.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Плантагро»,

, вул. Колгоспна, буд. 7, с. Помоклі, Переяслав-Хмельницький район, Київська область, 08442

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря»,

, с. Леньків, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 16032

Предмет спору: про стягнення 3 925 435,90 грн,

ПРЕДСТАВНИКИ СТОРІН:

від позивача: Добросько Л. В., адвокат;

від відповідача: не з`явився,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Плантагро» звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря», у якому позивач просить суд:

- стягнути з відповідача 3 925 435,90 грн заборгованості, з яких 807 984,40 грн заборгованості за поставлений товар, 505 917,98 грн інфляційних втрат, 326 330,45 грн 10% річних, 1 110 413,44 грн пені та 1 174 789,63 грн - 36 % річних за користування товарним кредитом;

- зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму основного боргу в розмірі 807 984,40 грн, починаючи з 11.10.2025 до виконання рішення суду за такою формулою: (СОБ х 3 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів, де: СОБ сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році, а також стягнути вказану суму нарахованих відсотків з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Плантагро» до моменту виконання рішення суду;

- роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 20.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 13.11.2025 на 10:30 та встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали для подання до суду та позивачу відзиву на позов з доданими до нього документами.

Відповідно до поштового повідомлення про вручення ухвалу суду від 20.10.2025 відповідач отримав 28.10.2025, а отже останнім днем для подання відзиву на позовну заяву є 12.11.2025.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 07.11.2025 постановлено підготовче засідання 13.11.2025 та усі наступні судові засідання проводити в режимі відеоконференції за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку (https://vkz.court.gov.ua).

Ухвалою суду від 07.11.2025 стягнуто з ТОВ «Зоря» штраф у розмірі 15 140,00 грн.

Відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення, але у підготовче засідання 13.11.2025 не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України підготовче засідання 13.11.2025 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У підготовчому засіданні 13.11.2025 суд постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 27.11.2025 на 11:20.

Ухвалою суду від 13.11.2025 повідомлено сторін про час та місце проведення судового засідання 27.11.2025.

Відповідач у судове засідання з розгляду справи по суті 27.11.2025 не з`явився.

У зв`язку з відсутністю в матеріалах справи доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце проведення судового засідання 27.11.2025 суд у судовому засіданні постановив ухвалу про відкладення судового засідання на 11.12.2025 на 10:00.

Ухвалою суду від 27.11.2025 повідомлено сторін про час та місце проведення судового засідання 11.12.2025.

Відповідно до роздруківки трекінгу з вебсайту Укрпошти поштове відправлення №R60, тобто ухвала суду від 27.11.2025, направлена на адресу відповідача, не була вручена останньому та повернена відправнику з відміткою «одержувач відсутній за вказаною адресою».

Згідно з п. 5 ч. 6 ст. 242 Господарського процесуального кодексу України відповідач вважається повідомленим про час та місце проведення судового засідання 11.12.2025.

Отже, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце проведення судового засідання, але у судове засідання 11.12.2025 не з`явився.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України судове засідання з розгляду справи по суті 11.12.2025 проводилось за відсутності відповідача (його представника).

У судовому засіданні 11.12.2025 на підставі ч. 6 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України суд проголосив скорочене рішення.

Короткий зміст позовних вимог та узагальнені доводи учасників справи.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором поставки №29/03/2021-5_Н від 29.03.2021 в частині сплати вартості поставленого товару.

Відзиву на позов, відповіді на відзив та заперечень у встановлений строк до суду не надходило.

Згідно з ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 4 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Оскільки відповідач не подав відзив у встановлений судом строк, справа вирішується за наявними у ній матеріалами.

Обставини, які є предметом доказування у справі. Докази, якими сторони підтверджують або спростовують наявність кожної обставини, яка є предметом доказування у справі.

29.03.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю «Плантагро» (далі Постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Зоря» (далі Покупець) уклали договір поставки №29/03/2021-5_Н (далі Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договору Постачальник зобов`язується поставити Покупцю продукцію виробничо-технічного призначення (далі - Товар), а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити вартість такого Товару.

Найменування, асортимент та кількість Товару, який підлягає поставці за цим Договором, зазначаються в Додатках, які є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору).

За умовами п. 2.1, 2.2, 2.3 Договору ціна Товару в національній валюті та її еквівалент в іноземній валюті (долар США або Євро) зазначаються у Додатках до цього Договору.

Ціна Товару в національній валюті є орієнтовною та остаточно визначається на дату фактичної оплати Товару на умовах цього Договору. Еквівалент ціни Товару в іноземній валюті, який зазначено в Додатку до цього Договору, є незмінним на весь період дії цього Договору.

Загальна вартість Товару, що постачається за цим Договором (ціна Договору), визначається Додатками та видатковими накладними з урахуванням п. 3.2 Договору. У випадку розбіжності даних у Додатку та у видаткових накладних щодо кількості, асортименту та ціни товару, перевагу має видаткова накладна.

Згідно з п. 3.1 Договору оплата Товару здійснюється Покупцем в національній валюті України шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок Постачальника в порядку, на умовах та у строки, визначені цим Договором та Додатками до нього. У випадку поставки Товару на умовах попередньої оплати допускається оплата та поставка Товару на підставі рахунку на попередню оплату, що містить істотні умови поставки, без укладення додатків до цього Договору.

У п. 3.2 Договору сторони погодили, що визначення ціни та загальної вартості Товару, що підлягає оплаті Покупцем, здійснюється в національній валюті України, виходячи із курсу продажу долару США або Євро до гривні, встановленому на Міжбанківській валютній біржі (графа «закриття/ASK») на момент закриття торгів у день, що передує даті оплати Товару (надалі - «курс Міжбанку»). Для визначення «курсу Міжбанку» Сторони використовують дані, розміщені на вебсайті http://minfin.com.ua/currency/mb/archive/, якщо інші джерела визначення курсу іноземних валют не зазначені в Додатках до цього Договору (надалі «Джерело курсу іноземних валют»).

Оплата Товару, який постачається на умовах відстрочення оплати чи з використанням вексельного способу розрахунків, здійснюється Покупцем з дотриманням умов п. 3.2 та 3.5 цього Договору.

Відповідно до п. 6.2 Договору Покупець за несвоєчасну оплату Товару сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення.

У разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати Товару чи невиконання зобов`язань, передбачених пунктами 3.2 та 3.3 цього Договору, Покупець відповідно до ст. 625 ЦК України сплачує на користь Постачальника 10 % річних. Річні нараховуються на загальну суму простроченої оплати. Для уникнення непорозумінь, сторони погодили, що сплата коштів, передбачених цим пунктом, є особливим видом відповідальності, передбаченим ст. 625 ЦК України, та не відноситься до неустойки (штрафу чи пені) (п. 6.8 Договору).

У п. 6.9 Договору сторони домовились про те, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за цим Договором відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України не обмежуються строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання, а строк позовної давності щодо стягнення штрафних санкцій відповідно до ст. 259 ЦК України продовжується до 3 років.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення печатками Сторін та діє до 31.12.2021, а в частині проведення розрахунків за поставлений Товар - до моменту проведення остаточних розрахунків. Закінчення дії цього Договору не звільняє Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору. Якщо жодна із Сторін не заявить про розірвання договору за місяць до його закінчення, договір вважається пролонгованим на наступний рік на тих самих умовах.

29.03.2021 сторони підписали Додаток №1-Н до Договору, у п. 1 якого зазначено, що поставці підлягає насіння соняшника на загальну суму 417 184,14 грн.

Відповідно до п. 3 Додатку №1-Н до Договору оплата повної вартості Товару, який постачається на умовах цього Додатку, здійснюється Покупцем з дотриманням умов пунктів 3.2-3.3 Договору поставки в наступному порядку: 100% від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 29.10.2021.

У разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару на строк понад 15 календарних днів, Покупець відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом (користування чужими грошовими коштами) у розмірі 36% річних, нарахованих на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем Товару. Нарахування відсотків за користування товарним кредитом здійснюється від дня, коли Товар підлягав оплаті за умовами цього додатку та закінчується днем повної оплати вартості отриманого Товару (п. 4, 5 Додатку №1-Н до Договору).

На підставі видаткових накладних №1080 від 14.04.2021 на суму 241 081,50 грн та №1297 від 21.04.2021 на суму 104 823,00 грн позивач поставив відповідачу Товар (насіння соняшнику) на загальну суму 345 904,50 грн.

На вказані господарські операції з поставки Товару позивач склав та зареєстрував податкові накладні від 14.04.2021 №994 та від 21.04.2021 №1333.

29.03.2021 сторони підписали Додаток №2-Н до Договору, у п. 1 якого зазначено, що поставці підлягає пшениця на загальну суму 577 599,88 грн.

Відповідно до п. 3 Додатку №2-Н до Договору оплата повної вартості Товару, який постачається на умовах цього Додатку, здійснюється Покупцем з дотриманням умов пунктів 3.2-3.3 Договору поставки в наступному порядку:

- 20% від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах попередньої оплати в строк до 29.03.2021:

- 80% від загальної вартості Товару Покупець сплачує на умовах відстрочення оплати в строк до 01.09.2021.

У разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару на строк понад 15 календарних днів, Покупець відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом (користування чужими грошовими коштами) у розмірі 36% річних, нарахованих на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем Товару. Нарахування відсотків за користування товарним кредитом здійснюється від дня, коли Товар підлягав оплаті за умовами цього додатку та закінчується днем повної оплати вартості отриманого Товару (п. 4, 5 Додатку №2-Н до Договору).

Відповідно до платіжної інструкції №180 від 02.04.2021 відповідач перерахував позивачу кошти у розмірі 115 519,98 грн (за пшеницю згідно з рахунком №567 від 29.03.2021).

На підставі видаткових накладних №793 від 06.04.2021 на суму 397 099,92 грн та №794 від 07.04.2021 на суму 180 499,96 грн позивач поставив відповідачу Товар (пшеницю) на загальну суму 577 599,88 грн.

На вказані господарські операції з поставки Товару позивач склав та зареєстрував податкові накладні від 06.04.2021 №808 та від 07.04.2021 №871.

Отже, усього позивач поставив відповідачу Товар на загальну суму 923 504,38 грн, вартість якого останній оплатив частково у розмірі 115 519,98 грн.

Відтак несплаченою залишилась заборгованість у розмірі 807 984,40 грн.

Оцінка суду.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинна 1 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлює, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України.

Статтею 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Щодо заявленої до стягнення основної заборгованості.

Як встановив суд, позивач на виконання умов Договору поставив відповідачу Товар на загальну суму 923 504,38 грн, вартість якого останній оплатив частково у розмірі 115 519,98 грн.

З урахуванням встановлених у п. 3 Додатків №1-Н та №2-Н до Договорів термінів оплати, відповідач повинен був сплатити позивачу кошти за поставлений товар: за видатковими накладними №1080 від 14.04.2021 та №1297 від 21.04.2021 на загальну суму 345 904,50 грн у термін до 29.10.2021; за видатковими накладними №793 від 06.04.2021 та №794 від 07.04.2021 на загальну суму 462 079,90 грн (з урахування сплати коштів у розмірі 115 519,98 грн) у термін до 01.09.2021.

Проте відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань, а відтак заборгованість відповідача перед позивачем за поставлений товар становить 807 984,40 грн

Оскільки відповідач у порушення ст. 525, 526, 527, 762 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України взятих на себе зобов`язань не виконав та не сплатив позивачу кошти за поставлений товар в обумовлений строк, господарський суд вважає, що позовні вимоги у частині стягнення заборгованості у розмірі 807 984,40 грн є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення 10% річних та інфляційних втрат.

Враховуючи порушення відповідачем строків сплати вартості поставленого товару, позивач заявив до стягнення:

- 505 917,98 грн інфляційних втрат, з яких 209 878,35 грн, нарахованих за період листопад 2021 року вересень 2025 року на суму заборгованості у розмірі 345 904,50 грн, та 296 039,63 грн, нарахованих за період вересень 2021 року вересень 2025 року на суму заборгованості у розмірі 462 079,90 грн;

- 326 330,45 грн 10% річних, з яких 136 561,20 грн, нарахованих за період з 30.10.2021 до 10.10.2025 на суму заборгованості у розмірі 345 904,50 грн, та 189 769,25 грн, нарахованих за період з 02.09.2021 до 10.10.2025 на суму заборгованості у розмірі 462 079,90 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.

За змістом ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

У п. 6.8 Договору встановили, що у разі невиконання Покупцем зобов`язань щодо оплати Товару чи невиконання зобов`язань, передбачених пунктами 3.2 та 3.3 цього Договору, Покупець відповідно до ст. 625 ЦК України сплачує на користь Постачальника 10% річних.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку заявлених до стягнення 10% річних та інфляційних втрат, дійшов висновку про правильне їх нарахування, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, позивач просить зазначити в рішенні суду про нарахування 3% річних на суму основного боргу в розмірі 807 984,40 грн, починаючи з 11.10.2025 до виконання рішення суду за такою формулою: (СОБ х 3 х КДП) : КДР : 100 = сума процентів, де: СОБ сума основного боргу, 3 - 3 відсотка річних, КДП - кількість днів прострочення, КДР - кількість днів у році, а також стягнути вказану суму нарахованих відсотків з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Плантагро» до моменту виконання рішення суду; роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.

Відповідно до ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.

Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22, положення частини 10 статті 238 ГПК України закріплює механізм, який позбавляє кредитора необхідності звернення до суду з позовом щодо нарахування та стягнення, зокрема, відсотків за наступні періоди невиконання зобов`язання після того, як був розглянутий по суті і задоволений його позов про стягнення боргу, відсотків за невиконання того самого зобов`язання між тими ж сторонами.

Застосування частини 10 статті 238 ГПК України полягає у продовженні нарахування відсотків поза часовими межами, в яких суд розглянув і вирішив спір по суті позовних вимог.

Отже, положення вказаної норми урегульовують можливість нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду, і при прийнятті рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки, суд вправі відповідно до частини десятої статті 238 ГПК України зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків до моменту виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 11, 12 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.

Таким чином, зазначаючи в тексті судового рішення про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, суд лише реалізує своє право на вчинення дій, встановлене ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України.

Остаточна сума відсотків у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду, і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Застосування ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України сприятиме швидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач позбавиться необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.

При цьому суд враховує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18)

Таким чином, з метою позбавлення позивача необхідності звернення до суду з позовом про стягнення 3% річних, суд доходить висновку, що правомірним є нарахування 3% річних з наступного дня після закінчення визначеного позивачем періоду нарахування процентів річних, тобто з 11.10.2025.

Щодо заявленої до стягнення пені.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 1 110 413,44 грн, з яких 470 076,27 грн, нарахованих за період з 30.10.2021 до 10.10.2025 на суму заборгованості у розмірі 345 904,50 грн, та 640 337,17 грн, нарахованих за період з 02.09.2021 до 10.10.2025 на суму заборгованості у розмірі 462 079,90 грн.

Частина 1 ст. 216 Господарського кодексу України передбачає, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язань за договором можуть забезпечуватись неустойкою (штрафом, пенею). Неустойка (штраф, пеня) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредитору в разі порушення боржником зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Зі ст. 230 Господарського кодексу України випливає, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Згідно з п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Таким чином, законодавець передбачив право сторін визначати у договорі розмір санкцій і строки їх нарахування за прострочення виконання зобов`язання. У разі відсутності таких умов у договорі нарахування штрафних санкцій припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Сторони у п. 6.2 Договору встановили відповідальність відповідача за несвоєчасну оплату Товару у вигляді сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки від вартості неоплаченого товару за кожний день прострочення оплати.

При цьому у п. 6.9 Договору сторони погодили, що стягнення штрафних санкцій (пені, штрафу, процентів) за цим Договором відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України не обмежуються строком нарахування та припиняється в день виконання стороною зобов`язання.

Отже, сторони встановили більшу тривалість періоду нарахування пені, ніж визначено ч. 6 статті 232 ГК України періоду нарахування штрафних санкцій.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку заявленої до стягнення пені, дійшов висновку про правильне її нарахування.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 1 110 413,44 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо заявлених до стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами.

Позивач просить стягнути з відповідача 36% річних за користування чужими грошовими коштами у розмірі 1 174 789,63 грн, з яких 491 620,32 грн, нарахованих за період з 30.10.2021 до 10.10.2025 на суму заборгованості у розмірі 345 904,50 грн, та 683 169,31 грн, нарахованих за період з 02.09.2021 до 10.10.2025 на суму заборгованості у розмірі 462 079,90 грн

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.

Частиною 3 ст. 692 ЦК України передбачено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати (ч. 5 ст. 694 ЦК України).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх (пункт 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17).

Таким чином, прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити кредитору певну грошову суму, але неправомірно не сплачує її, визнається користуванням чужими коштами (аналогічна позиція викладена в пункті 33 постанови Верховного Суду від 17.10.2023 у справі №921/460/22, пункті 5.25 постанови Верховного Суду від 15.05.2024 у справі №910/6267/23, пункті 20.8 постанови Верховного Суду від 21.05.2024 у справі №922/856/23 та інших).

У п. 4 Додатків №1-Н та №2-Н до Договору сторони встановили, що у разі порушення Покупцем зобов`язань щодо оплати отриманого Товару на строк понад 15 календарних днів, Покупець відповідно до вимог ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України зобов`язаний сплатити на користь Постачальника плату за користування товарним кредитом (користування чужими грошовими коштами) у розмірі 36% річних, нарахованих на вартість отриманого, але неоплаченого Покупцем Товару.

Суд, здійснивши перевірку розрахунку заявлених до стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами, дійшов висновку про правильне їх нарахування.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування чужими грошовим коштами у розмірі 1 174 789,63 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Висновки суду.

Доказами у справі, відповідно до ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків (ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до ст. 78 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Інші докази та пояснення учасників справи судом до уваги не приймаються, оскільки не спростовують вищевикладені висновки суду.

За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Судом було вжито усіх заходів для забезпечення реалізації сторонами своїх процесуальних прав та з`ясуванні усіх питань, винесених на його розгляд.

За наведених у їх сукупності обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволено повністю, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 47 105,24 грн підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. 42, 73-80, 86, 129, 165, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Зоря» (, с. Леньків, Новгород-Сіверський район, Чернігівська область, 16032) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Плантагро» (, вул. Колгоспна, буд. 7, с. Помоклі, Переяслав-Хмельницький район, Київська область, 08442) 807 984,40 грн заборгованості за поставлений товар, 505 917,98 грн інфляційних втрат, 326 330,45 грн 10% річних, 1 110 413,44 грн пені, 1 174 789,63 грн - 36 % річних за користування чужими грошовими коштами та 47 105,24 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення Господарського суду Чернігівської області від 11.12.2025 у справі №927/1028/25, здійснювати нарахування 3% річних на суму основного боргу в розмірі 807 984,40 грн за такою формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С- сума непогашеної заборгованості; Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість, за кожен повний день прострочення, починаючи з 11.10.2025 і до моменту виконання цього рішення.

При здійсненні часткової сплати заборгованості нарахування 3% річних має відбуватись на розмір основного боргу, що залишається несплаченим.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Північного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень: http://reyestr.court.gov.ua/.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Шморгуна В. В. відповідно до ч. 4 ст. 116 ГПК України повне рішення складено 29.12.2025.

Суддя В. В. Шморгун