ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2025 р. Справа№ 910/2507/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Суліма В.В.

Майданевича А.Г.

за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025

у справі № 910/2507/25 (суддя - Селівон А.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця Гетьмана Геннадія Геннадійовича

до Державної служби України з безпеки на транспорті

про стягнення 19 634,19 грн.

Відповідно до ч. 10 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімум для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в порядку ст. 269, 270 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст поданої заяви та рух справи

Фізична особа-підприємець Гетьман Геннадій Геннадійович (надалі - позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовними вимогами до Державної служби України з безпеки на транспорті (надалі - відповідач) про стягнення 19 056,93 грн., а саме 17 000,00 грн. безпідставно збережених коштів, 503,26 грн. процентів річних та 2130,93 грн. інфляційних втрат.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на безпідставне утримання в бюджеті України грошових коштів в розмірі 17 000,00 грн., сплачених ним на виконання постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративного штрафу № 005940 від 01.11.2023 року, за наслідками скасування постанови рішенням Дніпропетровського адміністративного окружного суду від 05.02.2024 року у справі № 160/29994/23, у зв`язку з чим вказаній кошти мають бути повернуті позивачеві на підставі ст. 1212 ЦК України.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції у даній справі

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Гетьмана Геннадія Геннадійовича 17 000 грн 00 коп. безпідставно утриманих коштів, 501 грн 86 коп. процентів річних, 2 130 грн 93 коп. інфляційних втрат, 4 499 грн 68 коп. витрат на професійну правничу допомогу та 2 422 грн 23 коп. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

3. Надходження апеляційної скарги на розгляд Північного апеляційного господарського суду

Не погодившись з ухваленим рішенням, Державна служба України з безпеки на транспорті 12.10.2025 (через Електронний суд) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (була зареєстрована 13.10.2025), в якій просила прийняти дану апеляційну скаргу та відкрити провадження. Апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 по справі № 910/2507/25 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишено без руху. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення (обізнаності) даної ухвали особа має право усунути наведені недоліки, шляхом подання до суду відповідних доказів, а саме сплатити 3 633,60 грн та надіслати копію апеляційної скарги з додатками Фізичній особі-підприємцю Гетьману Геннадію Геннадійовичу.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі № 910/2507/25. Призначено до розгляду апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі № 910/2507/25 у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників.

04.11.2025 судом апеляційної інстанції було здійснено відправку засобами поштового зв`язку позивачу ухвалу суду апеляційної інстанції від 03.11.2025 за адресою: АДРЕСА_1 ; за трекінг-номером : R24. 26.11.2025 до суду апеляційної інстанції від АТ «Укрпошта» повернулося поштове повідомлення з відміткою: «відсутній за вказаною адресою» від 22.11.2025.

Надалі 15.12.2025 Північним апеляційним господарським судом було здійснено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та отримано відповідь № 2130291, яка долучена до матеріалів справи, з якої вбачається, що Гетьман Геннадій Геннадійович зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Через що 15.12.2025 судом апеляційної інстанції було здійснено повторно відправку засобами поштового зв`язку позивачу ухвалу суду апеляційної інстанції від 03.11.2025 за адресою: АДРЕСА_1 ; за трекінг-номером: R29; Як вбачається з офіційного сайту АТ «Укрпошта», 24.12.2025 поштове повідомлення з ухвалою суду апеляційної інстанції не вручено та повертається відправнику (відповідний витяг долучено до матеріалів справи).

Згідно ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Так, відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відтак, в силу п. 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України, день невдалої спроби вручення поштового відправлення за адресою місцезнаходження Гетьмана Г.Г., який зареєстрований у встановленому законом порядку, вважається днем вручення Гетьмана Г.Г. ухвали суду апеляційної інстанції від 03.11.2025, а саме - 22.11.2025.

З огляду на вищевикладене, ухвала суду вважаються врученими в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки АТ «Укрпошти», зокрема, про відсутність особи за адресою його місцезнаходження, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Також Північний апеляційний господарський суд зазначає, що інтереси Гетьмана Геннадія Геннадійовича представляв адвокат - Лабовкін Олександр Олександрович, який отримав ухвалу суду апеляційної інстанції від 03.11.2025 у електронному кабінеті системи «Електронний суд» 03.11.2025 о 21:54, відповідна довідка долучена до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 242 ГПК України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

4. Вимоги апеляційної скарги та короткий зміст наведених у ній доводів

Скаржник зазначає, що спір у справі стосується повернення з Державного бюджету України адміністративно-господарського штрафу, сплаченого ФОП Гетьманом Г.Г. на підставі постанови Укртрансбезпеки, яка згодом була скасована адміністративним судом. При цьому апеляційна скарга зосереджена не на правомірності самої постанови про штраф, а на способі та суб`єктах його повернення.

На думку апелянта, суд першої інстанції помилково застосував положення статті 1212 ЦК України та дійшов хибного висновку про можливість стягнення сплаченої суми штрафу безпосередньо з Укртрансбезпеки. Скаржник наголошує, що сплачений штраф є доходом державного бюджету, а бюджетним законодавством встановлено спеціальний, виключний позасудовий порядок повернення помилково або надміру зарахованих платежів. Такий порядок передбачає звернення платника із заявою до органу, який контролює відповідні бюджетні надходження, та здійснення повернення Казначейством на підставі подання цього органу, а не шляхом судового стягнення.

Апелянт підкреслює, що Укртрансбезпека не є набувачем спірних коштів, не розпоряджається ними та не має повноважень самостійно здійснювати їх повернення. Фактичним отримувачем коштів у цій справі виступає орган державної виконавчої служби, на рахунок якого штраф було сплачено, а отже саме з ним пов`язані бюджетні правовідносини щодо можливого повернення. Позивач же не скористався встановленою бюджетним законодавством процедурою та не звертався із відповідною заявою до уповноваженого органу.

Крім того, апелянт вказує, що застосування механізму безпідставного збагачення у таких правовідносинах суперечить принципам бюджетної системи, зокрема, принципу збалансованості бюджету, оскільки призводить до подвійного обліку: збереження штрафу як доходу бюджету та одночасного його відшкодування як бюджетних витрат за іншою програмою. За таких умов, на переконання скаржника, рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без належної оцінки доводів відповідача.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу в розумінні ст. 263 ГПК України не скористався.

6. Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини справи; обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначення відповідно до них правовідносин

Як правомірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, при проведенні перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час здійснення перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом 11.10.2023 року о 11 год. 41 хв., на підставі направлення на рейдову перевірку (перевірку на дорозі) від 06.10.2023 року № 000106, посадовою особою відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті проведено перевірку транспортного засобу марки Mercedes-Benz фургон, номерний знак НОМЕР_1 , що належить гр. Гетьману Г.Г. , під час якої виявлено порушення статті 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», перевізник не забезпечив виконання вимог цього Закону та інших законодавчих нормативно-правових актів України у сфері перевезення вантажів, а саме відсутній протокол перевірки та адаптації тахографа транспортного засобу, чим порушено вимоги п. 3.3 наказу №385 від 24.06.2010 року, у тому числі порушення, відповідальність за які передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» ч. 1 абз. 3 - перевезення вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів визначених ст. 48 Закону України цього Закону, а саме протокол перевірки та адаптації тахографа транспортного засобу Mercedes-Benz, АЕ2183TC.

За наслідками перевірки відповідачем складено Акт №005007 проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом від 11.10.2023 року та в подальшому 01.11.2023 року начальником Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті розглянуто справу про порушення законодавства про автомобільний транспорт ФОП Гетьман Г.Г. та прийнято постанову від 01 листопада 2023 року про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005940, відповідно якої ФОП Гетьманом Г.Г. допущено порушення ст.ст. 34, 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», п. 3.3 Інструкції з використання контрольних пристроїв (тахографів) на автомобільному транспорті, наказ Міністерства транспорту та зв`язку України № 385 від 24.06.2010 року, відповідальність за яке передбачена абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», що підтверджується актом № 000106 від 11.10.2023 року, що стало підставою для накладення на власника транспортного засобу ФОП Гетьмана Г.Г. адміністративно-господарського штрафу в розмірі 17000,00 грн. на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».

Як підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжної інструкції № 1132 від 28.11.2023 року, ФОП Гетьман Г.Г. у добровільному порядку сплатив адміністративно-господарський штраф за вказаною постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005940 на суму 17 000,00 грн.

Не погоджуючись з постановою про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005940 від 01.11.2023 року, ФОП Гетьман Г.Г. звернувся з відповідним позовом до Дніпропетровського окружного адміністративного суду про визнання протиправною та скасування постанови.

Так, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 року у справі № 160/29994/23, яке набрало законної сили 05.03.2024 року, позов Фізичної особи - підприємця Гетьмана Г.Г. до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005940 від 01 листопада 2023 року, якою на ФОП Гетьмана Г.Г. накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Фізичної особи підприємця Гетьман Г.Г. судовий сбір у розмірі 2684,00 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000,00 грн.

При цьому задовольняючи позовні вимоги ФОП Гетьмана Г.Г., адміністративний суд виходив з того, що матеріалами справи не підтверджено здійснення транспортним засобом позивача внутрішнього перевезення вантажу без оформлення необхідних документів, які передбачені законодавством, що є складом правопорушення, за яке абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачена відповідальність у вигляді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Окрім цього, оскільки відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена абзацом 16 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж, адміністративний суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про застосування адміністративно - господарського штрафу № 005940 від 01.11.2023 року, винесена Державною службою України з безпеки на транспорті, є протиправною та підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 КАС України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Доказів оскарження вказаного рішення від 05.02.2024 року у справі № 160/29994/23 в апеляційному або касаційному порядку матеріали справи та Єдиний державний реєстр судових рішень не містять.

В свою чергу, у зв`язку зі скасуванням постанови про застосування адміністративно - господарського штрафу та з метою повернення грошових коштів, сплачених позивачем у якості штрафу, представником останнього 11.09.2024 року було направлено на адресу відповідача Вимогу б/н від 11.09.2024 року про повернення безпідставно утриманих Державною службою з безпеки на транспорті грошових коштів в сумі 17 000,00 грн., сплачених відповідно до постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005940 від 01.11.2023 року.

Факт надсилання вказаної вимоги на адресу відповідача підтверджується наданими позивачем копіями опису вкладення в цінний лист від 11.09.2024 року, фіскального чеку від 11.09.2024 року та накладної № 167 від 11.09.2024 року.

За результатами розгляду вимоги позивача Державна служба України з безпеки на транспорті листом від 01.10.2024 року № 9601/19/15-24 відмовила ФОП Гетьману Г.Г. у повернені грошових коштів в сумі 17000,00 грн., сплачених ним у якості штрафу, посилаючись на невідповідність вимоги чинному порядку повернення помилкових або надміру зарахованих до бюджету коштів, зокрема, Порядку про повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 (далі - Порядок № 787), а також з посиланням на те, що Укртрансбезпека не є набувачем спірних коштів, а відповідно до бюджетного законодавства лише контролює надходження за кодом бюджетної класифікації 21081300 - адміністративні штрафи у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в той час як отримувачем коштів є Головне управління Казначейства у Дніпропетровській області. Копія вказаного листа наявна в матеріалах справи.

Таким чином, враховуючи, що сплачені на підставі постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти повернуті позивачеві не були, оскільки такі кошти були перераховані ним внаслідок прийняття Укртрансбезпекою протиправної постанови, скасованої в судовому порядку, заявник зазначив про наявність підстав для стягнення у відповідності до приписів статті 1212 Цивільного кодексу України вказаних коштів у сумі 17 000,00 грн. як безпідставно набутих з Державного бюджету України, у зв`язку з чим і звернувся до суду з даним позовом до Державної служби з безпеки на транспорті.ПОЗИЦІЯ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ

7. Мотиви, з яких виходить Північний апеляційний господарський суд, та застосовані ним положення законодавства

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Отже, виходячи з предметі та підстав позовних вимог, суду необхідно встановити факт отримання та збереження відповідачем відповідних грошових коштів та наявності обов`язку щодо їх повернення.

В цій частині суд апеляційної інстанції враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду 11 травня 2023 року у справі № 910/17361/21, в якій було зазначено, що тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її інтерпретації, свідчить, що наведеною нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження без достатніх правових підстав податків та інших обов`язкових платежів, сплачених третіми особами за рахунок коштів потерпілої особи, що були перераховані поза її волею на рахунки третіх осіб (за відсутності господарських відносин між ними, волевиявлення третіх осіб та вчинення ними жодних дій на відкриття рахунків), з яких невідомими особами на підставі підроблених документів задля отримання готівки як заробітної плати працівників третіх осіб, яка не нараховувалася та не виплачувалася працівникам цих осіб, були сплачені зазначені суми податків, обов`язкових платежів. Близький за змістом висновок щодо віднесення юрисдикції спору господарським судам та повернення на підставі статті 1212 ЦК України помилково сплачених до бюджету податків, зборів, обов`язкових платежів, викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 910/15295/18.

Як зазначалось раніше, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2024 року у справі № 160/29994/23, яке набрало законної сили 05.03.2024 року, позов Фізичної особи - підприємця Гетьмана Г.Г. до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 005940 від 01 листопада 2023 року, якою на ФОП Гетьмана Г.Г. накладено адміністративно-господарський штраф у сумі 17000,00 грн. Дані обставини враховують судом апеляційної інстанції на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України та мають преюдиційні значення при вирішення даного спору. Зазначені обставини не спростував скаржник.

Разом з цим, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави, тому, за правомірним висновком суду, на ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 05 лютого 2020 року у справі № 910/15295/18, а також від 08.08.2023 року у справі №910/5880/21.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що сума штрафу, яка була перерахована до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнано протиправною та скасовано адміністративним судом - підлягає стягненню на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувану.

В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що відхиляє доводи скаржника про те, що в даній справі є неналежний відповідач та порушено порядок повернення таких коштів. Оскільки повернення в судовому порядку вказаних сум не суперечить приписам ч. 2 ст. 45 БК України та пунктами 3, 5 Порядку № 787. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем було вчинено всі необхідні дії з метою захисту порушених своїх прав, в тому числі і звернення до адміністративного суду для оскарження протиправної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Водночас, наявність передбаченого бюджетним законодавством механізму повернення коштів фактично встановлює певний порядок виконання рішень для органів Державної казначейської служби, однак не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про фактичне повернення протиправно стягненого штрафу у розмірі 17 000,00 грн. А тому доводи скаржника в цій частині відхиляються також з урахуванням права сторони на судовий захист в розумінні ст. 6 Конвенції та враховуючи засади ст. 2 ГПК України.

Порушене право позивача в порядку ст. 4 ГПК України правомірно захищене судом першої інстанції. Тому доводи скаржника визнаються безпідставними.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог. Тоді як інші доводи апеляційної скарги фактично направлені на переоцінку обставин, які були правильно досліджені судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції переглядав справу в межах ст. 269 ГПК України та підстав для виходу за межі вимог та доводів апеляційної скарги (в розумінні ч. 4 ст. 269 ГПК України) не встановив. Доводів щодо незгоди із розподілом витрат на послуги адвоката апеляційна скарга не містить.

8. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення. Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про часткову обґрунтованість позовних вимог.

Таким чином, на підставі ст. 2, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276 ГПК України - суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність залишення апеляційної скарги у даній справі без задоволення, а рішення суду першої інстанції (в оскаржуваній частині) - без змін.

9. Судові витрати

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, понесений судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. 2, 4,129, 269, 270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. 276, 281, 282 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд,

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі № 910/2507/25 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.09.2025 у справі № 910/2507/25 (в оскаржуваній частині) - залишити без змін.

3. Судовий збір, у зв`язку з переглядом рішення у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.

4. Матеріали справи №910/2507/25 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді В.В. Сулім

А.Г. Майданевич