ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 916/4568/23

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.

секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:

Офісу ГП - Пальонна О.О.

позивача - Сваха А.Я.

відповідача 1- Тарановський Р.В.

відповідача 2- Блонський Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 (у складі колегії суддів: Діброва Г.І. (головуючий), Аленін О.Ю., Ярош А.І.)

та рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 (суддя Желєзна С.П.)

за позовом Заступника керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської обласної ради

до Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр" Одеської обласної ради та Приватного підприємства фірми "Гармаш"

про визнання недійсним договору та повернення майна,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст та підстави позовних вимог

1.1. Заступник керівника Суворовської окружної прокуратури міста Одеси (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (надалі - Рада) звернувся до Господарського суду Одеської області звернувся з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства "Одеський регіональний клінічний протипухлинний центр "Одеської обласної ради" (надалі - Клінічний центр, Відповідач 1) та Приватного підприємства фірми "Гармаш" (надалі - ПП "Гармаш", Відповідач 2) про визнання недійсним договору оренди майна (майданчика з твердим покриттям) від 19.01.2015, укладеного між Відповідачами (надалі - договір оренди), та зобов`язання ПП "Гармаш" звільнити земельну ділянку, загальною площею 15 кв. м, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Нежданової, 32.

1.2. Позовні вимоги Прокурора обґрунтовані укладенням між Відповідачами удаваного правочину, за умовами якого ПП "Гармаш" фактично було передано у користування частину земельної ділянки, яка знаходиться у власності територіальної громади сіл, селищ, міст в особі Одеської обласної ради, для використання її у своїй підприємницькій діяльності (з метою розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи). Разом з тим, Клінічний центр, якому надано земельну ділянку у постійне користування, не наділений правом передавати ділянку у користування, що свідчить про наявність правових підстав для визнання договору недійсним та зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку.

2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

2.1. Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 у задоволенні позову відмовлено.

2.2. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що оскільки майданчик з твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, в даному випадку відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду. Також, судом першої інстанції зазначено, що видача Клінічним центром наказу про введення в експлуатацію 4 майданчиків з твердим покриттям не надає таким майданчикам ознак нерухомого майна. Неможливість державної реєстрації права власності на тверде покриття, як окремого об`єкту цивільного права, є додатковим аргументом на користь відсутності у такого майна статусу нерухомого. При цьому, тверде покриття не має жодної цінності за відсутності можливості використання земельної ділянки.

Зважаючи на наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку, що договір оренди за своєю правовою природою не може вважатись договором оренди майна, а тому Відповідач 1, як постійний користувач земельної ділянки, не наділений повноваженнями на передання земельної ділянки у користування іншій особі, що пов`язано із особливостями права постійного користування у порівнянні із правом оренди.

Разом з тим, приймаючи до уваги заяву Відповідачів про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог Прокурора, враховуючи відсутність клопотання останнього про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності, суд, керуючись статтею 267 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних з підстав пропуску строку позовної давності.

Крім того, враховуючи відмову суду у задоволенні вимог Прокурора про визнання договору оренди недійсним, суд зазначив про необхідність відмови у задоволенні вимоги про звільнення ділянки, оскільки вказана вимога є похідною та підлягає задоволенню лише у разі визнання договору недійсним.

2.3. Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 (з урахуванням ухвали від 25.09.2024 про виправлення описки) рішення місцевого господарського суду змінено шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції постанови суду апеляційної інстанції, в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 залишено без змін.

2.4. Вказуючи про необґрунтованість позовних вимог суд апеляційної інстанції виходив з того, що індивідуально визначене майно підприємств, до якого, за вищенаведеними ознаками, відноситься і тверде покриття, є об`єктом оренди згідно з вимогами законодавства України.

Колегія суддів зауважила, що оскаржуваний договір оренди передбачає користування не земельною ділянкою (як це передбачено земельним законодавством), а саме твердим покриттям, що є окремим відмінним об`єктом правового регулювання.

Дослідивши предмет спірного договору оренди майна від 19.01.2015, об`єктом якого є індивідуально визначене майно у вигляді майданчика з твердим покриттям, загальною площею 156,0 кв. м, проаналізувавши його умови та положення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірний правочин має всі істотні умови, які має містити договір оренди комунального майна, відповідно до типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна.

2.5. Постановою Верховного Суду від 14.01.2025 постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 у справі № 916/4568/23 скасовано, справу № 916/4568/23 направлено на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

2.6. При ухваленні відповідної постанови Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки суду першої інстанції в частині відповідної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та не спростував їх, і при цьому не дослідив посилання Прокурора про віднесення орендованого майна Відповідачем 2 до об`єкта благоустрою, та не спростував відповідні висновки місцевого господарського суду.

2.7. За наслідками нового розгляду спору постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 у справі № 916/4568/23 змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції постанови суду апеляційної інстанції, в іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 у справі № 916/4568/23 залишено без змін.

2.8. При ухваленні відповідної постанови суд апеляційної інстанції виходив з того, що до об`єктів, які не можуть бути передані в оренду, відповідно до частини другої статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", не відноситься тверде покриття, а тому суд визначив, що індивідуально визначене майно підприємств, до якого, за вищенаведеними ознаками, відноситься і тверде покриття, є об`єктом оренди згідно з вимогами законодавства України. За позицією суду, майно, передане в оренду оскаржуваним договором, за своїми ознаками є окремим предметом матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки, як наслідок виникає і можливість бути окремим предметом оренди відповідно до положень частини третьої статті 283 Господарського кодексу України (чинного на момент укладення договору), та норм Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Дослідивши предмет спірного договору оренди, об`єктом якого є індивідуально визначене майно у вигляді майданчика з твердим покриттям, загальною площею 15,0 кв. м, проаналізувавши його умови та положення, колегія суддів дійшла висновку, що спірний правочин має всі істотні умови, які має містити договір оренди комунального майна, відповідно до типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, затвердженого Наказом Фонду державного майна України від 23.08.2000 № 1774 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 21.12.2000 року за № 931/5152 (із змінами та доповненнями).

У зв`язку з чим суд апеляційної інстанції виснував, що матеріалами справи не підтверджується, а доказами у справі спростовується твердження Прокурора, що між сторонами фактично було укладено договір оренди земельної ділянки (правове регулювання якого передбачено положеннями Земельного Кодексу України), а в даному випадку предметом договору оренди є об`єкт благоустрою.

3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

3.1. Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішенням місцевого господарських судів, заступник керівника Одеської обласної прокуратури (надалі - Прокурор Скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

3.2. В обґрунтування своїх вимог Скаржник посилається на:

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції статей 181, 182, 184, 188, 202, 203, 215, 235, 759, 760, 792 Цивільного кодексу України, статті 283 Господарського кодексу України, статті 134 Земельного кодексу України, статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", статті 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", статей 1, 4, 15, 16 Закону України "Про оренду землі", без урахування висновків щодо застосування цих норм, викладених у постановах Верховного Суду: від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 (щодо належності об`єкта оренди у вигляді майданчика з твердим покриттям відповідно до вимог Закону України "Про оренду державного та комунального майна"), від 28.06.2022 у справі № 576/564/21 (щодо удаваності правочину як вчиненого для приховання іншого правочину), від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21 (щодо цільового призначення договору оренди землі як способу користування земельною ділянкою), а також від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18 (щодо меж правомочностей постійного користувача земельної ділянки та відсутності у нього права розпоряджатися нею шляхом передання третім особам).

За доводами Прокурора, у даному випадку тверде покриття є складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому, оскільки майданчик з твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду.

- неправильне застосування судом першої інстанції статті 256 Цивільного кодексу України без урахування висновків щодо застосування цієї норми, викладених у постановах Верховного Суду від 06.03.2018 у справі № 607/15489/15-ц та від 04.10.2023 у справі № 916/2319/22.

За позицією Прокурора, у межах цього спору позовну давність ним не пропущено, оскільки оспорюване порушення має триваючий характер у часі. Відтак, на його переконання, негаторний позов як спосіб захисту права може бути заявлений протягом усього періоду існування такого порушення.

3.3. Ухвалою Суду від 26.11.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Прокурора на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 та рішення Господарського суду Одеської області від 05.02.2024 у справі № 916/4568/23 на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.4. 10.12.2025 ПП "Гармаш" надіслало відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає про необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

3.5. 12.12.2025 Клінічний центр надіслав відзив на касаційну скаргу, у якому зазначає також про необґрунтованість доводів касаційної скарги та просить Суд залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій

4.1. 09.04.2013 було зареєстровано право власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, в особі Одеської обласної ради на земельну ділянку площею 5,3096 га із кадастровим номером :71:007:0005, яка розташована за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Нежданової, 32, що підтверджується інформаційною довідкою № 346088682 від 11.09.2023 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

4.2. 11.11.2013 було зареєстровано право постійного користування Клінічного центру на зазначену вище ділянку, що підтверджується інформаційною довідкою № 346088682 від 11.09.2023 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 13350417 від 25.11.2013.

4.3. 19.01.2015 між Клінічним центром, як орендодавцем, та ПП "Гармаш", як орендарем, було укладено договір оренди майна, відповідно до п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майданчик з твердим покриттям загальною площею 15,0 кв. м, що знаходиться на території лікарні за адресою: м. Одеса, вул. Нежданової, 32, вартість якого згідно з незалежною оцінкою від 12.11.2014 становить 21 488,0 грн, з метою розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

4.4. Відповідно до змісту договору оренди:

- орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний в цьому договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. Майно вважається поверненим орендодавцю з часу підписання сторонами акту приймання-передачі (повернення) майна (пункти 2.1, 2.3);

- орендар повинен використовувати орендоване майно відповідно до його цільового призначення та умов цього договору, своєчасно і в повному обсязі вносити орендодавцеві орендну плату та кошти, вказані в п. 3.5 договору. Якщо орендар використовує приміщення не за його цільовим призначенням орендодавець має право на розірвання цього договору. У такому випадку орендар повинен відшкодувати орендодавцю спричинені цим збитки та сплатити штраф у розмірі 6 розмірів орендної плати, що встановлена п.3.1 договору, з урахуванням індексу інфляції на час сплати (пункт 4.1);

- орендар має право самостійно використовувати орендоване майно відповідно до його призначення та умов, встановлених чинним законодавством України та цим договором. Орендар може за рахунок власних коштів та після письмового погодження з власником та орендодавцем здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, технічне переобладнання, поліпшення тощо орендованого майна. Для отримання згоди орендодавця на здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна орендар надає останньому заяву, обґрунтування необхідності здійснення таких поліпшень, відповідну проектно-кошторисну документацію, експертний висновок щодо вказаної документації та інші документи, передбачені нормативно-правовими актами (пункти 5.1, 5.3);

- орендодавець та власник мають право контролювати наявність, стан, напрямки використання майна, в тому числі здійснювати такий контроль шляхом візуального огляду зі складанням відповідного акта обстеження (пункт 7.1).

- договір діє з 19.01.2015 до 19.12.2017 (пункт 9.1).

4.5. 19.01.2015 між Клінічним центром та ПП "Гармаш" укладено акт приймання-передачі майна за договором оренди.

4.6. 15.12.2017 між Клінічним центром та ПП "Гармаш" укладено додаткову угоду до договору оренди, відповідно до якої сторонами було викладено, зокрема п. 1.1 договору у новій редакції, згідно з якою орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування майданчик з твердим покриттям загальною площею 15,0 кв. м, що знаходиться на території лікарні за адресою: м. Одеса, вул. Нежданової, 32, вартість якого згідно з незалежною оцінкою від 15.11.2017 становить 125 314,00 грн, з метою розміщення торговельного об`єкта з продажу продовольчих товарів, крім товарів підакцизної групи.

4.7. Додатковою угодою від 15.12.2017 сторонами було продовжено строк дії договору до 19.12.2020.

4.8. 10.05.2019 Управлінням архітектури та містобудування Одеської міської ради було видано ПП "Гармаш" паспорт прив`язки тимчасової стаціонарної споруди (павільйону), загальною площею 15 кв. м, за адресою: м. Одеса, вул. Нежданової, 32.

4.9. 17.06.2020 між Клінічним центром та ПП "Гармаш" укладено додаткову угоду до договору, відповідно до якої сторонами було, зокрема, продовжено строк його дії до 17.05.2023. На першій сторінці додаткової угоди від 17.06.2020 до договору наявний підпис начальника Управління обласної ради з майнових відносин про погодження угоди.

4.10. Наказом Клінічного центру № 339/23-о від 28.03.2023 було введено в експлуатацію 4 майданчики з твердим покриттям.

4.11. На підтвердження факту належного виконання ПП "Гармаш" зобов`язань за договором оренди від 19.01.2015 Клінічним центром було надано суду реєстр платежів, виписку за період з 01.01.2023 по 24.11.2023, платіжні інструкції.

4.12. Листом від 12.07.2023 Одеська обласна рада у відповідь на звернення прокурора повідомила, що у грудні 2014 року Клінічний центр звертався з проханням погодити договір оренди індивідуально визначеного майна у вигляді майданчика з твердим покриттям, загальною площею 15 кв. м із ПП "Гармаш". Управління обласної ради з майнових відносин на виконання Закону України "Про оренду державного та комунального майна" було розміщено оголошення в газеті про намір передати майно в оренду. Проте, оскільки надійшла лише одна заява від ПП "Гармаш" про укладення договору майно і було передано у користування вказаного підприємства. Одеська обласна рада стверджує, що договір оренди передбачає користування не земельною ділянкою, а саме твердим покриттям, що є відмінними об`єктами правового регулювання. Таким чином, Клінічним центром було укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного майна у вигляді твердого покриття із дотриманням вимог чинного законодавства.

4.13. Листом від 21.09.2023 Клінічним центром у відповідь на звернення прокурора було повідомлено, що строк дії договору оренди продовжено без підписання додаткових угод відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України "Про особливості оренди державного та комунального майна у період воєнного стану" № 634 від 27.05.2022. При цьому, Відповідачем також вказано, що ПП "Гармаш" користується орендованим майном, перераховує орендну плату та компенсаційні платежі.

4.14. Звертаючись з позовною заявою Прокурор посилається на невідповідність договору оренди вимогам чинного законодавства, оскільки тверде покриття не є нерухомим майном, яке підлягає державній реєстрації в розумінні норм чинного законодавства, а є елементом об`єкта благоустрою, отже не являється предметом оренди. Таким чином, на переконання Прокурора, фактично між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з передачею в оренду земельної ділянки.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури не підлягає задоволенню з таких підстав.

5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

5.3. Відповідна справа вже була предметом касаційного перегляду Верховним Судом. Так, постановою Верховного Суду від 14.01.2025 касаційну скаргу прокурора задоволено частково, постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 10.09.2024 у справі № 916/4568/23 скасовано, а справу № 916/4568/23 - направлено на новий розгляд до Південно-західного апеляційного господарського суду.

Верховний Суд констатував, що апеляційний суд, переглядаючи рішення, не взяв до уваги висновки суду першої інстанції в частині відповідної оцінки наявних у матеріалах справи доказів та не спростував їх, і при цьому не дослідив посилання Прокурора про віднесення орендованого майна Відповідачем 2 до об`єкта благоустрою, та не спростував відповідні висновки місцевого господарського суду.

5.4. За наслідками нового апеляційного розгляду спору Південно-західний апеляційний господарський суд, надавши оцінку доводам сторін та матеріалам справи, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову саме з підстав необґрунтованості позовних вимог та відсутності правових підстав для формування висновку щодо удаваності спірного правочину.

Мотивуючи такий висновок, апеляційний господарський суд виходив з того, що майданчик з твердим покриттям може виступати самостійним об`єктом оренди відповідно до Закону України "Про оренду державного та комунального майна". При формуванні зазначеної правової позиції суд апеляційної інстанції врахував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24.

5.5. При зверненні з касаційною скаргою зазначені висновки апеляційної інстанції заперечуються Скаржником. За доводами Прокурора, у цьому випадку тверде покриття є складовою частиною речі, тобто земельної ділянки, яка дає змогу використовувати ділянку за призначенням, при цьому, оскільки майданчик з твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які відокремлюють його від будь-якої іншої частини земельної ділянки, на якій теж наявне покриття, відсутні підстави стверджувати про наявність у такого покриття ознак речі, яка може бути передана в оренду.

5.6. З огляду на викладене, предметом касаційного дослідження у даній справі є перевірка обґрунтованості та правомірності висновку суду апеляційної інстанції щодо можливості кваліфікації за встановлених обставин майданчика з твердим покриттям як окремого об`єкта оренди у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також пов`язаного з цим висновку про відсутність підстав для констатації удаваності спірного правочину.

5.7. З приводу наведеного Суд зазначає таке.

5.8. Згідно зі статтею 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

5.9. За положеннями частини першої та другої статті 760 Цивільного кодексу України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

5.10. Відповідно до частини першої статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

5.11. Згідно з частиною першою статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

5.12. У статті 184 Цивільного кодексу України унормовано, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

5.13. За приписами статті 188 Цивільного кодексу України якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором.

5.14. Оскільки орендоване майно віднесено до комунальної власності, то на спірні правовідносини також поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (у відповідній редакції).

5.15. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" об`єктами оренди за цим Законом є: єдині майнові комплекси підприємств, їхніх відокремлених структурних підрозділів; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини); інше окреме індивідуально визначене майно; майно, що не увійшло до статутного (складеного) капіталу господарських товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації) (далі - майно, що не увійшло до статутного капіталу), а також майно, заборонене до приватизації, яке може при перетворенні державного підприємства в господарське товариство надаватись такому товариству на правах оренди; майно, щодо якого до статутного капіталу внесено право господарського відання на майно; майно, закріплене на праві господарського відання за акціонерними товариствами та їхніми дочірніми підприємствами у процесі їх утворення та діяльності; майно, передане до статутного капіталу акціонерних товариств на праві господарського відання; майно органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, державних і комунальних установ та організацій, Збройних Сил України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, правоохоронних та фіскальних органів, Національної академії наук України та національних галузевих академій наук, що не використовується зазначеними органами для здійснення своїх функцій, - без права викупу та передачі в суборенду орендарем; майно, що не підлягає приватизації, може бути передано в оренду без права викупу орендарем та передачі в суборенду.

5.16. Відповідно до Інструкції щодо заповнення форми звітності № 1-вул (річна) "Звіт про дорожньо-мостове господарство" від 01.07.2009 № 193, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, тверде покриття - це цементобетонне, асфальтобетонне покриття, чорне шосе і чорні гравійні дороги, біле шосе (щебеневе, шлакове, гравійне), бруківки, включаючи булижні.

5.17. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 13 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", об`єкти у сфері благоустрою населених пунктів: території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору.

5.18. У статті 14 вказаного Закону закріплено, що об`єкти благоустрою використовуються відповідно до їх функціонального призначення для забезпечення сприятливих умов життєдіяльності людини на засадах їх раціонального використання та охорони з урахуванням вимог правил благоустрою території населених пунктів, інших вимог, передбачених законодавством.

5.19. За змістом пункту частини першої статті 21 вказаного Закону елементами (частинами) об`єктів благоустрою є: 1) покриття площ, вулиць, доріг, проїздів, алей, бульварів, тротуарів, пішохідних зон і доріжок відповідно до діючих норм і стандартів.

5.20. Згідно з підпунктом 9.1.1 пункту 9.1 (Покриття) ДБН Б.2.2.-5:2011 "Благоустрій територій", затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 28.10.2011 № 259, для благоустрою треба використовувати такі види покриття: тверді (капітальні) - монолітні або збірні, що виконуються з асфальтобетону, цементобетону, природного або штучного каменю тощо; м`які (некапітальні) - такі, що виконуються з природних або штучних сипучих матеріалів (пісок, щебінь, гранітні висівки, керамзит, гумова крихта тощо), що знаходяться у природному стані або у сухих сумішах, ущільнених або укріплених в`яжучим; газонні - такі, що виконуються за спеціальними технологіями підготовки та посадки трав`яного покрову; комбіновані - сполучення покриттів, вказаних вище (наприклад, плитка, утоплена в газон тощо). Покриття дитячих та спортивних майданчиків треба виконувати із природних сипучих матеріалів (пісок, щебінь, гранітні висівки тощо), газону.

5.21. У постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду дійшов висновку, що майданчик для паркування є територією (земельною ділянкою), яка обладнана відповідно до вимог Правил паркування транспортних засобів і Правил дорожнього руху; територія як земельна ділянка є предметом матеріального світу, а тому майданчик для паркування є майном у розумінні Цивільного кодексу України.

5.22. Суд зазначає, що питання застосування статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" у контексті можливості передання в оренду майданчика із залізобетонним покриттям, який перебував на балансі третьої особи як балансоутримувача, а його вартість була визначена на підставі висновку про вартість майна, та який за своїми характеристиками є співставним з об`єктом оренди за оспорюваним у цій справі правочином, уже було предметом оцінки Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24.

Зважаючи на специфіку правовідносин з оренди державного та комунального майна, виходячи з положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна", на переконання Палати, така підстава для відмови у продовженні договору оренди, визначена у частині першій статті 19 зазначеного Закону, як "орендоване приміщення необхідне для власних потреб балансоутримувача, які обґрунтовані у письмовому звернення балансоутримувача, поданому ним орендарю" має стосуватися не лише і виключно "приміщення", про яке йдеться у вузькоспеціальному розумінні цього слова, як частини внутрішнього об`єму будівлі, обмеженої з усіх сторін захисними конструкціями - стінами або перегородками (у тому числі з вікнами і дверима) та перекриттям і підлогою, з можливістю входу і виходу (ДСТУ Б В.1.1.-36:2016, постанова Кабінету Міністрів України від 28.10.2004 № 1442 "Про затвердження національного стандарту № 2 "Оцінка нерухомого майна" (Національний стандарт № 2, пункт 2), а має тлумачитися та застосовуватися у більш ширшому, загальновизнаному значенні (загальновживаній термінології), а саме, до нерухомого майна (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини), інше окреме індивідуально визначене майно, як це визначено у частині першій статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та, відповідно, які визначені об`єктами оренди за укладеними договорами оренди державного та комунального майна. І саме в такому сенсі законодавець закладав поняття "приміщення" у вказаному Законі, визначаючи у статті 3 цього Закону перелік об`єктів оренди.

На підтримку такої позиції Верховний Суд зазначив, що, якщо у правовідносинах з вирішення питання про відмову у продовженні договору оренди на підставі абзацу 2 частини першої статті 19 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" сприймати визначення нерухомого майна, як "приміщення" у вузькоспеціальному розумінні (частина внутрішнього об`єму будівлі, обмежена з усіх сторін захисними конструкціями - стінами або перегородками) та застосовувати відповідно цю норму законодавства лише до "приміщень" у вузькому інтерпретуванні цього слова, то в разі, якщо за договором оренди орендовано будівлю в цілому, чи інше майно, до складових частин якого належатиме як майданчик та подібне майно, так і вбудовані приміщення (приміщення, що є частиною внутрішнього об`єму будівлі) чи інше окремо індивідуально визначене майно (допоміжні приміщення), це може виключати застосування зазначеної норми права та звужувати (нівелювати) право балансоутримувача на розпорядження майном з метою, прямо передбаченою Законом України "Про оренду державного та комунального майна".

Верховний Суд наголосив, що термін "приміщення", про який йдеться в абзаці 2 частини першої статті 19 Закону, має кваліфікуватися (сприйматися) як об`єкт оренди, визначений у частині першій статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" - нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення, а також їх окремі частини), інше окреме індивідуально визначене майно, та який, відповідно до зазначеної норми права, є об`єктом оренди за договором оренди державного чи комунального майна, укладеного між сторонами у відповідних правовідносинах.

Отже, виходячи з позиції Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, викладеної у постанові від 17.04.2025 у справі № 921/144/24, площадка із залізобетонним покриттям може бути об`єктом оренди у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна" за умови, що вона відповідає ознакам індивідуально визначеного майна.

5.23. Суд зазначає, що у наведеній Скаржником для порівняння постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23 предметом спору було визнання недійсним договору та зобов`язання звільнити земельну ділянку з підстав удаваності правочину, укладеного між Клінічним центром та фізичною особою підприємцем. Предметом відповідного договору, як і у цій справі, виступав майданчик із твердим покриттям.

Позовні вимоги у справі № 916/4116/23 обґрунтовувалися, зокрема, недоведеністю набуття орендованим підприємцем твердого покриття загальною площею як окремого об`єкта нерухомості, що зумовлювалося як наявністю в нього ознак елемента (частини) об`єкта благоустрою в розумінні статей 13, 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів", так і відсутністю введення в експлуатацію спірного твердого покриття та неперебуванням на балансі відповідача-1 (орендодавця) на момент передачі в оренду.

Аналізуючи встановлені судами обставини з огляду на дотримання положень Закону України "Про оренду державного та комунального майна", суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність направлення справи на новий розгляд, оскільки суди не надали належної оцінки та не спростували доводи прокурора про те, що майданчик із твердим покриттям не має індивідуальних ознак, які б відокремлювали його від будь якої іншої частини земельної ділянки з аналогічним покриттям, у зв`язку з чим відсутні підстави стверджувати, що таке покриття має ознаки речі, яка може бути самостійним об`єктом оренди.

5.24. Під час розгляду спору у відповідній справі суд апеляційної інстанції, аналізуючи питання віднесення спірного об`єкта до індивідуально визначеного майна та виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, встановив таке:

- предметом оспорюваного договору є індивідуально визначене майно у вигляді майданчика з твердим покриттям загальною площею 15,0 кв. м;

- за змістом договору зазначене майно визначено як таке, що перебуває на балансі;

- орендоване майно перебуває на балансі Відповідача 1, з присвоєнням відповідних інвентарних номерів та має оціночну вартість станом на момент укладення правочину;

- майданчик з твердим покриттям був переданий в оренду відповідачу-2 на конкурсних засадах у повній відповідності з ч.4 ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також відповідно до рішень обласної ради "Про оренду державного та комунального майна" від 28.10.2011 № 288-І та "Про затвердження Порядку проведення конкурсу на право оренди майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області" від 26.04.2012 № 4901-VI.

5.25. Ураховуючи встановлені судом апеляційної інстанції обставини щодо характеру спірного об`єкта як індивідуально визначеного майна та надану їм належну правову оцінку, висновок апеляційного господарського суду про можливість майданчика з твердим покриттям виступати самостійним об`єктом оренди у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна" є обґрунтованим. Відповідний висновок кореспондує підходу, висловленому Верховним Судом у постанові від 04.03.2025 у справі № 916/4116/23, на яку звертає увагу Скаржник.

5.26. При цьому Суд звертає увагу, що за встановлених у справі обставин, зокрема з огляду на умови договору оренди, передача майна в оренду відбулася у порядку, передбаченому Законом України "Про оренду державного та комунального майна", а Прокурором не доведено порушення такого порядку.

Водночас сама по собі передача такого майна в оренду не породжує для орендаря прав та обов`язків власника чи користувача земельної ділянки і не наділяє його відповідними повноваженнями у зв`язку з їх реалізацією.

5.27. З огляду на це висновок Південно-західного апеляційного господарського суду про необхідність відмови у задоволенні позову з підстав необґрунтованості вимог про визнання оспорюваного договору недійсним як удаваного є підставним.

5.28. За таких обставин посилання Скаржника на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.06.2022 у справі № 576/564/21, від 29.03.2023 у справі № 922/1320/21, від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18 та від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Наведені правові позиції окреслюють загальні підходи до кваліфікації удаваності правочину, розкривають цільове призначення договору оренди землі та межі здійснення правомочностей постійного користувача, однак їх застосування є можливим лише за умови встановлення у конкретній справі відповідних фактичних обставин.

Оскільки у цій справі зазначене не встановлено у спосіб, який би давав підстави для висновку про недійсність оспорюваного договору, наведені посилання є по суті передчасними і самі по собі не можуть свідчити про неправильність висновків суду апеляційної інстанції.

Зазначене стосується і доводів Скаржника з посиланням на практику Верховного Суду щодо, на його переконання, неправильного застосування статті 256 Цивільного кодексу України, оскільки у цій справі встановлено необґрунтованість заявлених позовних вимог.

5.29. Отже, доводи касаційної скарги, заявлені на підставі на підставі пункту 1частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

6.3. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті й законне рішення з одних лише формальних міркувань.

6.4. Оскільки наведені Скаржником підстави касаційного оскарження не підтвердилися під час касаційного провадження, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення у справі - залишенню в силі.

7. Розподіл судових витрат

7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржника.

Керуючись статтями 240, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.10.2025 у справі № 916/4568/23 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко