СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Харків Справа № 917/765/24(917/1790/24)

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.

за участі секретаря судового засідання Садонцевої Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" (вх.№2099 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 (прийняте у приміщенні Господарського суду Полтавської області суддею Ореховською О.О., повне рішення складено та підписано 11.09.2025) у справі №917/765/24(917/1790/24)

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро", м. Харків,

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3", м. Полтава,

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик", м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (2) - Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнілоджістікс", м.Київ,

про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення в порядку реституції грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025, з урахуванням ухвали суду від 12.09.2025, у справі №917/765/24(917/1790/24) позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір купівлі - продажу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик".

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3" в порядку реституції грошові кошти в сумі 235623,68 грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" витрати по сплаті судового збору в сумі 3281,25грн.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" витрати по сплаті судового збору в сумі 3281,25грн.

Вказане рішення місцевого господарського суду мотивоване таким:

- господарський суд встановив, що оспорюваний правочин - договір купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023 укладений у "підозрілий період", тобто в межах 3 років до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3"; ціна продажу транспортного засобу за оскаржуваним договором є значно нижчою за середньоринкову вартість. Отже, за висновками суду, договір купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, укладений між ТОВ "Полтавахліб-3" та ТОВ "Київтранслогістик" (наразі кредитором ТОВ "Полтавахліб-3" у справі про банкрутство), містить ознаки фраудаторності;

- після набуття транспортного засобу за оскаржуваним договором ТОВ "Київтранслогістик" відчужило його третій особі - ТОВ "ЮНІОЛОДЖІСТІКС" (ідентифікаційний код 45184826) на підставі договору купівлі-продажу № 5341/2024/4673541 від 11.06.2024, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС за вих. №31/2832АЗ-29952-2024 від 10.10.2024. Таким чином, з огляду на неможливість повернення транспортного засобу в натурі, господарський суд погодився з позицією позивача, що ефективним способом захисту є відшкодування за рахунок ТОВ "Київтранслогістик" середньої ринкової вартості набутого транспортного засобу на користь ТОВ "Полтавахліб-3". При цьому, середньоринкова ціна транспортного засобу марки ГАЗ, моделі Т95-3302, 2011 року випуску, об`єм двигуна - 2890 см. куб складає 235 623,68 грн, що підтверджується експертним висновком № ОЦ-2595 від 11.10.2024, виданим Запорізькою торгово-промисловою палатою;

- за наведених обставин господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі - продажу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023 та застосування наслідків недійсності оскаржуваного правочину у вигляді стягнення з ТОВ "Київтранслогістик" на рахунок ТОВ "Полтавахліб-3" грошових коштів у загальному розмірі 235623,68 грн. При цьому, з огляду на ненадання суду доказів перерахування ТОВ "Київтранслогістик" 1000,00 грн договірної вартості транспортного засобу, який був придбаний за спірним договором, у суду відсутні правові підстави в рамках двосторонньої реституції на повернення ТОВ "Полтавахліб-3" 1000,00 грн договірної вартості транспортного засобу.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 у справі №917/765/24(917/1790/24) повністю; прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" відмовити повністю; стягнути з ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" на користь ТОВ "Київтранслогістик" понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається, зокрема, на таке:

- суд першої інстанції фактично проігнорував фундаментальні засади цивільного та господарського права щодо свободи договору та диспозитивності майнових прав. Апелянт наголошує, що укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10.05.2023 само по собі не порушувало жодної імперативної норми закону. Боржник (ТОВ "Полтавахліб-3") як законний власник майна мав право розпорядитися ним на власний розсуд, у тому числі продати належний йому транспортний засіб за ціною, погодженою з покупцем, якщо інше не встановлено законом;

- суд першої інстанції зробив висновок про нікчемність договору через його «фраудаторний» характер, фактично пославшись на загальні засади добросовісності (ст.13 ЦК) та норми КУзПБ, однак при цьому було неправильно застосовано положення матеріального права та не враховано усі обставини, які мають юридичне значення для оцінки добросовісності сторін договору;

- невідповідність висновків суду критеріям фраудаторності, визначеним Верховним Судом. Апелянт звертає увагу, що суд першої інстанції формально констатував наявність лише двох ознак: правочин укладено за рік до банкрутства (тобто у період, що підпадає під визначення "підозрілого") та ціна явно нижча за середню ринкову. Водночас інші істотні обставини залишилися поза увагою суду або не отримали належної оцінки, зокрема: афілійованість/пов`язаність сторін договору; мета і обставини укладення договору; реальність оплати;

- суд першої інстанції, посилаючись на зменшення ліквідаційної маси, фактично презюмував наявність шкоди, але не навів жодного конкретного розрахунку чи доказу, що саме через відчуження автомобіля за 1000 грн майна боржника стало недостатньо для покриття боргів;

- вважає, що позивач не довів існування прямого причинно-наслідкового зв`язку між спірним правочином та неможливістю боржника виконати свої грошові зобов`язання перед кредиторами;

- сумнівність та неналежність доказів щодо "ринкової вартості" майна. Апелянт ставить під сумнів достовірність та допустимість такого доказу з таких підстав: відсутність огляду об`єкта оцінки; ретроспективність оцінки та можливе завищення вартості, оскільки експертний висновок зроблено у жовтні 2024 року, тобто через півтора року після оспорюваної угоди, задля визначення вартості "на минулу дату"; ненадання вихідних даних та методики, позивач не надав суду повного звіту про оцінку, що відповідав би вимогам закону (з описом об`єкта, фотографіями, розрахунками, обґрунтуванням вибору методів оцінки). Отже, при оцінці відповідності ціни договору ринковим умовам суд першої інстанції керувався неналежним доказом і не врахував реальний стан речей, а тому твердження про «явно занижену ціну» не ґрунтується на достовірних даних;

- вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема ст.42 КУзПБ, ст.215, 216 ЦК України, ст.13 ЦК України, оскільки відсутні докази необхідних умов для визнання договору недійсним як фраудаторного (не доведено умисної шкоди кредиторам, наявності протиправної мети, реальної суттєвої невідповідності ціни з урахуванням стану майна тощо). Водночас стверджує, що спірний договір відповідає вимогам закону, а отже відсутня правова підстава для втручання суду в договірну свободу сторін; визнання його недійсним у цій ситуації порушує принцип правової визначеності та законні інтереси апелянта як добросовісної сторони правочину;

- щодо порушення норм процесуального права скаржник вказує, зокрема, на те, що спір, що розглядається, за своєю природою є ускладненим, однак суд першої інстанції вирішив розглядати його за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що, на думку апелянта, було неналежним здійсненням дискреції щодо вибору процедури.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" (вх.№2099 П/2) на рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 у справі №917/765/24(917/1790/24) та призначено справу до розгляду на 27 листопада 2025 року о 16:00 годині; встановлено учасникам справи строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 21.11.2025, з доказами їх надсилання учасникам справи, для подання заяв, клопотань, тощо до 21.11.2025.

11.11.2025 до суду від ліквідатора ТОВ "Полтавахліб-3" - арбітражного керуючого Саутенка Сергія Олеговича надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№13149), в якому арбітражний керуючий просить апеляційну скаргу ТОВ "Київтранслогістик" на рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 відхилити в повному обсязі, рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 року у справі №917/765/24 (917/1790/24) - залишити без змін. Вказує на те, що під час розгляду даного позову ТОВ "ТБ "Новаагро", користуючись своїм правом, передбаченим ст. 191 ГПК України, ТОВ "Полтавахліб-3" в особі ліквідатора Саутенка С.О. подана заява за про визнання позову, тому не заперечує проти ухваленого рішення.

24.11.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№ 13559, документ сформований в системі "Електронний суд" 21.11.2025), в якому позивач просить апеляційну скаргу ТОВ "Київтранслогістик" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 у справі №917/765/24(917/1790/24) - без змін; надати ТОВ "ТБ "Новаагро" строк 5 днів з дня ухвалення постанови за результатами розгляду апеляційної скарги по справі №917/765/24(917/1790/24) на доведення розміру понесених судових витрат.

В обґрунтування своєї правової позиції зазначає, що оскаржуваний договір не лише містить ознаки фраудаторності, передбачені в КУзПБ, але й порушує загальні засади цивільного права, що вказує на його спрямованість завдати шкоди іншим кредиторам. При цьому, посилаючись на неможливість повернення транспортного засобу в натурі, наголошує, що ефективним способом захисту є відшкодування за рахунок ТОВ "Київтранслогістик" вартості набутого транспортного засобу на користь ТОВ "Полтавахліб-3".

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.11.2025, у зв`язку з відпусткою судді Крестьянінова О.О., який входив до складу колегії суддів, для здійснення розгляду судової справи №917/765/24(917/1790/24) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Білоусова Я.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Лакіза В.В.

В судовому засіданні 27.11.2025 представник скаржника надав пояснення щодо обставин справи та підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі. Представник позивача та 1-го відповідача заперечували проти доводів та вимог апеляційної скарги, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення місцевого господарського суду. Третя особа у судове засідання не прибула, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином ухвалою суду від 10.11.2025.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 оголошено перерву у судовому засіданні до 18 грудня 2025 року о 14:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду, про що повідомлено учасників справи.

18.12.2025 до суду апеляційної інстанції через підсистему "Електронний суд" від представника ТОВ "ТБ "Новаагро" надійшла заява щодо наявності конфлікту інтересів у представника ТОВ "Київтранслогістик" (вх. № 14561), в якій заявник просив суд не допускати адвоката Симбірцева Євгена Вікторовича (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 6171/10 від 30.08.2017, яке видано Радою адвокатів Київської області) до подальшого участі в справі №917/765/24(917/1790/24) як представника ТОВ "Київтранслогістик" у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів; винести окрему ухвалу та направити її до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Київської області для надання оцінки діям адвоката Симбірцева Євгена Вікторовича (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 6171/10 від 30.08.2017, яке видано Радою адвокатів Київської області) та вирішення питання щодо його дисциплінарної відповідальності у зв`язку з наявністю конфлікту інтересів.

Вказана заява мотивована тим, що з матеріалів справи № 917/765/24 про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3" вбачається, що адвокат Симбірцев Євгеній Вікторович здійснював представництво боржника. Разом з тим, в апеляційному провадженні по справі №917/765/24(917/1790/24), що розглядається в межах справи про банкрутство, Симбирцев Є.В. представляє інтереси вже ТОВ "Київтранслогістик", яке є кредитором в справі про банкрутство №917/765/24. Наведені обставини свідчать про те, що в діях адвоката Симбірцева Є.В., а саме послідовного представництва інтересів осіб, які в межах справи про банкрутство мають протилежний процесуальний статус (боржника та кредитора), простежується порушення вимоги законодавства та правил адвокатської етики щодо недопустимості конфлікту інтересів.

Вказане клопотання також заявлено представником скаржника в судовому засіданні 18.12.2025 та підтримано ліквідатором ТОВ "Полтавахліб-3". Представник ТОВ "Київтранслогістик" проти задоволення вказаної заяви заперечував.

Колегія суддів зазначає, що апеляційний господарський суд ухвалою від 10.11.2025 про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду встановив учасникам справи строк для подання заяв, клопотань, тощо до 21.11.2025.

Відповідно до статті 113 ГПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частиною першою статті 119 ГПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 119 ГПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Отже, пропущений учасником процесуальний строк може бути поновлений судом за умови вчинення учасником процесуальної дії, для вчинення якої було встановлено строк, подання учасником заяви про поновлення процесуального строку та визнання причин пропуску строку поважними, крім випадків, коли Господарським процесуальним кодексом України встановлено неможливість такого поновлення.

Водночас, згідно зі статтею 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку (частина перша). Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга).

Відповідно до частин 1- 3 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

За імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи те, що клопотання надійшло до суду лише 18.12.2025, до якого, зокрема, було додано додаткові докази, тобто поза межами встановленого судом строку та без клопотання про поновлення пропущеного строку, колегія суддів враховуючи положення статей 118, 119 ГПК України залишає його без розгляду.

В судовому засіданні 18.12.2025 представник скаржника підтримав доводи апеляційної скарги в повному обсязі, просив скасувати оскаржуване рішення місцевого господарського суду та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Представник позивача та 1-го відповідача просили апеляційну скаргу ТОВ "Київтранслогістик" залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду - без змін.

Третя особа у судове засідання не прибула, про дату, час та місце слухання справи була повідомлена належним чином ухвалою суду від 27.11.2025, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, сформованою в програмі Діловодство спеціалізованого суду.

Отже, під час розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до приписів пункту 4 частини 5 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строку, встановленого частиною 1 статті 273 цього Кодексу.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (частина 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи та правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників справи про час та місце розгляду справи, виходячи з того, що участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені частиною першою статтею 42 Господарського процесуального кодексу України) є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Дослідивши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила.

З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2023 між ТОВ "Полтавахліб-3" (далі продавець, відповідач 1, боржник) та ТОВ "Київтранслогістик" (далі покупець, відповідач 2) був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 (далі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов`язався передати у власність покупцеві транспортний засіб: марки ГАЗ, модель Т95-3302, 2011 року випуску, колір білий, VIN НОМЕР_1 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 (транспортний засіб).

Відповідно до пункту 1.2 договору продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.

У пункті 1.3 договору зазначено, що покупець оглянув та ознайомився із майном, яке зазначено у пункті 1.1. цього договору, претензій щодо технічного стану та якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу не має.

Передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати вартості майна. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору (п.п. 2.1, 2.2 договору).

Згідно з пунктом 3.1 договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 1000,00грн.

Таким чином, з огляду на умови договору, ТОВ "Полтавахліб-3" було відчужено ТОВ "Київтранслогістик" (наразі є кредитором ТОВ "Полтавахліб-3" у справі про банкрутство останнього) транспортний засіб за ціною 1000,00 грн.

Доказів перерахування відповідачем 2 - ТОВ "Київтранслогістик", грошових коштів в сумі 1000,00 грн за придбаний у ТОВ "Полтавахліб-3" транспортний засіб матеріали справи не містять.

Відповідно до листа Головного сервісного центру МВС за вих. №31/2832АЗ-29952-2024 від 10.10.2024, за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів транспортний засіб - марки ГАЗ, модель Т95-3302 2890 (2011), № куз. НОМЕР_2 був зареєстрований:

- 04.06.2013 за ТОВ "Полтавахліб-3" - вторинна реєстрація ТЗ, придбаного в торговельній організації ((5301) ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Полтави та Полтавського району, підпорядкованого УМВС України в Полтавській області);

- 10.05.2024 за ТОВ "Київтранслогістик" - перереєстрація ТЗ на нового власника за договором купівлі-продажу № 8043/2023/3813138, укладеному в ТСЦ (ТСЦ 8043);

- 11.06.2024 за ТОВ "Юнілоджістікс" - перереєстрація ТЗ на нового власника на підставі договору купівлі-продажу № 5341/2024/4673541, укладеному в ТСЦ (ТСЦ 5341).

Водночас, у провадженні Господарського суду Полтавської області перебуває справа № 91/765/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3" (далі - ТОВ "Полтавахліб-3") (вул. Комарова, буд. 10-А, м. Полтава, Полтавська область, 36008; ).

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.06.2024, зокрема, відкрито провадження у справі № 917/765/24 про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3" (); визнано кредиторські вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (далі - ТОВ "Торговий будинок "Новаагро") () у розмірі 430194,58 грн відсотків річних, 110266,65грн інфляційних витрат, 30280,00грн судового збору, 72000,00грн авансування винагороди арбітражному керуючому; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника - ТОВ "Полтавахліб-3"; введено процедуру розпорядження майном боржника - ТОВ "Полтавахліб-3"; призначено розпорядником майна ТОВ "Полтавахліб-3" арбітражного керуючого Саутенка Сергія Олеговича (далі - Саутенко С.О.) (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 216 від 20.02.2013) з наданням йому повноважень відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства; визначено дату проведення попереднього судового засідання; вирішено інші процедурні питання.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 12.12.2024 визнано додаткові грошові вимоги ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" () до ТОВ "Полтавахліб-3" частково, в сумі 427492,52 грн, з яких: 406436,52 грн пені за порушення грошового зобов`язання згідно рішення Господарського суду Харківської області від 10.10.2023 у справі №922/2934/23 (вимоги шостої черги); 15000,00 грн - витрат ініціюючого кредитора на правничу допомогу у зв`язку з поданням заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство (вимоги першої черги); 6056,00 грн - витрат по сплаті судового збору за подання заяви з додатковими грошовими вимогами до боржника (вимоги першої черги); В іншій частині у визнанні вимог відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 15.07.2025 (справа № 917/765/24(917/1647/24) визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" (далі - ТОВ "Київтранслогістик") () до ТОВ "Полтавахліб-3" в наступному розмірі та черговості: 712949,16грн основного боргу (четверта черга) - без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів; 6056,00 грн витрат по сплаті судового збору, сплаченого заявником при зверненні із заявою про грошові вимоги до боржника ( перша черга) - без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 15.07.2025 (справа № 917/765/24(917/1631/24) визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Фірмова мережа "Київхліб" (далі- ТОВ "Фірмова мережа "Київхліб") ) до ТОВ "Полтавахліб-3" в наступному розмірі та черговості: 4567295,00грн основного боргу (четверта черга) - без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів; 6056,00 грн витрат по сплаті судового збору, сплаченого заявником при зверненні із заявою про грошові вимоги до боржника (перша черга) - без права вирішального голосу на зборах та комітеті кредиторів.

Зобов`язано розпорядника майна внести вимоги вищевказаних кредиторів у визнаних судом розмірах до реєстру вимог кредиторів ТОВ "Полтавахліб-3" ( вул. Комарова, буд. 10-А, м. Полтава, Полтавська область; 36008; ).

Таким чином кредиторами ТОВ "Полтавахліб-3" є:

- ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" (з правом вирішального голосу на зборах/комітеті кредиторів);

- ТОВ "Київтранслогістик" (без права вирішального голосу на зборах/комітеті кредиторів);

- ТОВ "Фірмова мережа "Київхліб" (без права вирішального голосу на зборах/комітеті кредиторів).

Постановою Господарського суду Полтавської області від 15.07.2025 у справі № 917/765/24 припинено процедуру розпорядження майном Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3" та припинено повноваження розпорядника майна арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича; визнано банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3" та відкрито ліквідаційну процедуру; призначено ліквідатором ТОВ "Полтавахліб-3" арбітражного керуючого Саутенко Сергія Олеговича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 216 від 20.02.2013) з наданням повноважень відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства.

Наразі ліквідаційна процедура триває.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ТОВ "Торговий будинок "Новаагро" (кредитор у справі № 917/765/24) звернувся до Господарського суду Полтавської області із позовною заявою за вх. №1870/24 від 22.10.2024 в межах справи про банкрутство №917/765/24 до відповідачів: 1) ТОВ "Полтавахліб-3" (відповідач (1), 2) ТОВ "Київтранслогістик" (відповідач (2), з позовним вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, укладеного між відповідачами: ТОВ "Полтавахліб-3" та ТОВ "Київтранслогістик", та стягнення з ТОВ "Київтранслогістик" на користь ТОВ "Полтавахліб-3" в порядку реституції грошових коштів в сумі 235623,68грн.

Позивач обґрунтовує позовну заяву тим, що при ознайомленні ним з матеріалами справи №917/765/24 про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3" стало відомо, що 10.05.2023 між ТОВ "Полтавахліб-3" (продавець) та ТОВ "Київтранслогістик" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №8043/2023/3813138, відповідно до умов якого продавець передав у власність покупцеві транспортний засіб - марки ГАЗ, модель Т95-3302, 2011 року випуску, колір білий, VIN НОМЕР_5 , номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 . За домовленістю сторін ціна продажу транспортного засобу склала 1000,00грн.

На думку позивача спірний договір купівлі-продажу має ознаки фраудаторності: оспорюваний договір укладений ТОВ "Полтавахліб-3" в підозрілий період; ціна продажу транспортного засобу є нижчою за середньоринкову вартість.

Позивач зазначає, що транспортний засіб, що був відчужений за оскаржуваним договором, має наступні характеристики: марка ГАЗ, модель Т95-3302, 2011 року випуску, об`єм двигуна - 2890 см. куб, та мав особливі примітки - фургон ізотермічний, СВ-ВО С АК511461, д/р: ААВ092920 23.05.2013, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 .

Відповідно до експертного висновку № ОЦ-2595 від 11.10.2024, виданого Запорізькою торгово-промисловою палатою, середньоринкова вартість транспортного засобу марки ГАЗ, моделі Т95-3302, 2011 року випуску, об`єм двигуна - 2890 см. куб, який був у використанні, з урахуванням ПДВ станом на дату відчуження (10.05.2023) складає 235623,68 грн.

За твердженням позивача, ціна транспортного засобу, відчуженого за договором купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, не відповідає середньоринковій вартості, а оскаржуваний договір укладений за рік до відкриття провадження у справі про банкрутство, що дозволяє кваліфікувати його як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

Відтак, вважає, що існують підстави для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023 недійсним на підставі ч. 1 ст. 42 КУзПБ та застосування наслідків надійності правочину.

Щодо застосування наслідків недійсності оскаржуваного договору позивач зазначає, що у разі визнання недійсним оскаржуваного договору, необхідним є застосування наслідків його недійсності з метою приведення сторін до становища, в якому вони перебували до виконання оскаржуваного договору. Однак, після набуття транспортного засобу за оскаржуваним договором ТОВ "Київтранслогістик" відчужило його третій особі - ТОВ "Юнілоджістікс" (ідентифікаційний код 45184826) на підставі договору купівлі-продажу № 5341/2024/4673541 від 11.06.2024, який є добросовісним набувачем транспортного засобу у розумінні положень ЦК України. Отже, ТОВ "Київтранслогістик" не має в розпорядженні транспортного набутого за оскаржуваним договором, а тому не може повернути його ТОВ "Полтавахліб-3".

Таким чином, на думку позивача, з огляду на неможливість повернення транспортного засобу в натурі, ефективним способом захисту є відшкодування за рахунок ТОВ "Київтранслогістик" вартості набутого транспортного засобу на користь ТОВ "Полтавахліб-3".

Враховуючи, що середньоринкова вартість спірного транспортного засобу згідно з експертним висновком № ОЦ-2595 від 11.10.2024 складає 235623,68 грн, вважає, що в даному випадку наявні підстави для застосування наслідків недійсності оскаржуваного правочину у вигляді стягнення з ТОВ "Київтранслогістик" на користь ТОВ "Полтавахліб-3" грошових коштів в сумі 235623, 68 грн.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги також зазначає, що укладення оскаржуваного договору призвело неплатоспроможності ТОВ "Полтавахліб-3", а внаслідок неплатоспроможності ТОВ "Полтавахліб-3" позивач не має змоги задовольнити свої грошові вимоги в розмірі 946897,75 грн, які виникли на підставі судових рішень у справі № 922/2934/23 та були визнані ухвалою Господарського суду Полтавської області від 20.06.2024 у справі № 917/765/24. Тому вважає свої права порушеними, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Від ліквідатора ТОВ "Полтавахліб-3" Саутенка С.О. надійшли заява про визнання позову (вх. № 11350 від 03.09.2025) на підставі ч.1 ст. 191 ГПК України, та заява (вх. № 11342 від 03.09.2025) про відкликання повноважень представника Симбірцева Є.В. на представництво інтересів ТОВ "Полтавахліб-3".

Судом першої інстанції прийнято заяву про визнання позову з посиланням на те, що вказана заява підписана ліквідатором ТОВ "Полтавахліб-3" арбітражним керуючим Саутенком С.О., який призначений ліквідатором постановою Господарського суду Полтавської області від 15.07.2025 у справі № 917/765/24 про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3" та фактично виконує повноваження керівника ТОВ "Полтавахліб-3", в матеріалах справи відсутні докази того, що вказані дії ліквідатора суперечать інтересам відповідача.

Відповідач (2) - ТОВ "Київтранслогістик", своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень Господарського процесуального кодексу України строк, не скористався.

08.09.2025 місцевим господарським судом ухвалено оскаржуване рішення про задоволення позову з підстав, зазначених вище.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального та матеріального права в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства (далі КузПБ), Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За приписами частини першої статті 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, ГПК України, іншими законами України.

Так, відповідно до положень статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Аналіз положень КУзПБ дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який передбачає концентрацію спорів, стороною яких є боржник, у межах справи про банкрутство задля судового контролю в межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів.

Предметом судового розгляду, в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3", є позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий будинок "Новаагро" (кредитор у справі про банкрутство) про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, укладеного між ТОВ "Полтавахліб-3" та ТОВ "Київтранслогістик", та стягнення на користь боржника в порядку реституції грошових коштів.

Частиною першою статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства визначено справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно частин першої, другої статті 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Іншими словами, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц та пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (висновки, наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18).

За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 6 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 згаданого Кодексу.

Водночас, розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у статті 42 КУзПБ, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Згідно з частиною першою статті 42 КУзПБ господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:

боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;

боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;

боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;

боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;

боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування (частина друга статті 42 КУзПБ).

Таким чином, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

На відміну від вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, законодавство про банкрутство (стаття 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

З огляду на сферу регулювання законодавства про банкрутство, загалом і за змістом вищевказаних норм, вони є спеціальними щодо загальних, установлених Цивільним кодексом України, підстав для визнання правочинів недійсними. Тобто ці норми передбачають додаткові, спеціальні підстави для визнання правочинів недійсними, які характерні виключно для правовідносин, що виникають між боржником і кредитором у процесі відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом, та особливі наслідки задоволення вимог, заявлених в порядку норм законодавства про банкрутство.

Суд також звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).

Так, судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшла таких висновків.

Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.

Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.

Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути:

- момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;

- контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);

- щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.

Водночас однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які мають право розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.

У контексті цього спору, слід звернути увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16: "Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності), після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора".

Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17), від 28.07.2022 у справі № 902/1023/19 (902/1243/20)).

Велика Палата Верховного Суду сформулювала наступні висновки щодо виявлення ознак фраудаторного правочину у справі (постанова від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)):

- порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасниками правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину (пункт 10.5);

- фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору (пункт 10.26);

- визначення поняття фраудаторних правочинів в ЦК України відсутнє, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах (пункт 10.27);

- правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (пункт 10.34);

- метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства (пункт 10.36);

- договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 (пункт 155);

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів (пункти 10.37-10.39);

- для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі;

Судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/2030/19 (905/2445/19) дійшла висновку, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі статті 234 ЦК України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

При цьому, визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливого справедливого задоволення вимог кредиторів.

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічні правові висновки викладені у пунктах 78-81 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19).

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.

Аналогічні правові висновки викладені у пунктах 80-81 постанови Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19).

Суд враховує, що правомірність звернення кредитора із позовом про визнання оспорюваного правочину недійсним не ставиться під сумнів зі сторони відповідача-2, який, своєю чергою, стверджував виключно про відсутність підстав для визнання договору недійсним та, відповідно, застосування наслідків недійсного правочину.

У цій справі, як встановлено судом та зазначено вище, позивач (кредитор) звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору (купівлі-продажу транспортного засобу) як фраудаторного на підставі спеціальних норм статті 42 КУзПБ з урахуванням приписів статей 3, 13 ЦК України.

У будь-якому випадку остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі, виходячи зі встановлених обставин (постанова Верховного Суду від 18.12.2024 у справі №916/379/23).

Такою підставою, серед інших, є те, що боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів (згідно абзацу четвертого частини першої статті 42 КУзПБ у відповідній редакції Кодексу).

Строк, встановлений у статті 42 КУзПБ (три роки, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство), становить так званий "підозрілий період", у межах якого є найбільш вірогідним вчинення боржником правочинів, опосередковано спрямованих на завдання шкоди кредиторам боржника.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи:

- спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023 укладений у "підозрілий період", тобто в межах 3 років до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3";

- ціна продажу транспортного засобу за оскаржуваним договором купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023 є значно нижчою за середньоринкову вартість.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3.1 договору, ціна транспортного засобу складає 1000,00 грн.

У пункті 1.3 договору зазначено, що покупець оглянув та ознайомився із майном, яке зазначено у пункті 1.1 цього договору, претензій щодо технічного стану та якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу не має.

Таким чином, з огляду на умови договору, ТОВ "Полтавахліб-3" було відчужено ТОВ "Київтранслогістик" (наразі є кредитором ТОВ "Полтавахліб-3" у справі про банкрутство останнього) транспортний засіб за ціною 1000,00 грн.

При цьому, доказів перерахування відповідачем 2 - ТОВ "Київтранслогістик", грошових коштів в сумі 1000,00 грн за придбаний у ТОВ "Полтавахліб-3" транспортний засіб матеріали справи не містять.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує про реальність оплати, яка була здійснена належним чином (готівкою або іншим погодженим способом) у момент передання транспортного засобу, про що свідчить сам факт реєстрації переходу права власності. Проте, на підтвердження цих тверджень жодних доказів щодо здійснення оплати за транспортний засіб до матеріалів справи не надав.

Водночас, як встановлено вище, відповідно до експертного висновку № ОЦ-2595 від 11.10.2024, виданим Запорізькою торгово-промисловою палатою, середньоринкова вартість транспортного засобу марки ГАЗ, моделі Т95-3302, 2011 року випуску, об`єм двигуна - 2890 см. куб, який був у використанні, з урахуванням ПДВ станом на дату відчуження (10.05.2023) складає 235623,68 грн.

Згідно з частиною 2 статті 11 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" методичні та експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, є обов`язковими для застосування на всій території України.

Відповідно до частини 3 статті 13 та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно з частиною 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством (частина 1 статті 98 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 3 статті 98 та частиною 1 статті 101 Господарського процесуального кодексу України передбачене право учасника справи подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі статтею 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що експертні документи, видані торгово-промисловими палатами в межах їх повноважень, хоча і є обов`язковими для застосування на всій території України проте ці документи у разі їх надання суду у судовому процесі учасником справи в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, є доказами в розумінні статті 73 Господарського процесуального кодексу України, які відповідно до частин 1 та 2 статті 86 та статті 104 Господарського процесуального кодексу України не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Суд в кожному конкретному випадку, виходячи з обставин справи оцінює ці докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.

Водночас, змагальність сторін є одним із основних засад (принципів) господарського судочинства (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 13 ГПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

За імперативним приписом частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.

Також, одним із принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, який відповідно до статті 14 ГПК полягає в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Отже, сторони судового процесу, зокрема в даному випадку відповідач, повинні брати активну участь у збиранні доказової інформації з метою підтвердження обґрунтованості своєї позиції перед судом.

Проте, стверджуючи в апеляційній скарзі про сумнівність та неналежність доказів щодо середньоринкової вартості транспортного засобу відповідач 2 не надає жодних доказів на підтвердження своїх доводів та спростування наданого позивачем експертного висновку, виданого Запорізькою торгово-промисловою палатою.

Суд не бере до уваги посилання скаржника в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 у справі №752/16797/14-ц щодо недопустимості та неналежності звіту про оцінку транспортного засобу, складеного без його фактичного огляду, на підтвердження реальної вартості майна, оскільки правовідносини у зазначеній справі не є подібними правовідносинам у цій справі, в якій експертний висновок наданий на підтвердження визначення середньоринкової вартості автомобіля ГАЗ Т95-3302, рік випуску 2011, об`єм двигуна 2890 куб.см., який був у використанні, станом на 10.05.2023.

Обставин щодо невідповідності наданого позивачем експертного висновку торгово-промислової палати № ОЦ-2595 від 11.10.2024 положенням ст.ст. 76-79 ГПК України, відповідачем 2 не доведено, доказів на спростування викладених в ньому висновків не надано, клопотань щодо проведення експертизи не заявлено.

При цьому, твердження скаржника про те, що відчужений боржником транспортний засіб можливо був в несправному або зношеному стані, що стало підставою для його реалізації за такою ціною, також не підтверджені жодними доказами, тоді як за умовами договору покупець претензій щодо технічного стану та якісних характеристик відчужуваного транспортного засобу не мав.

З огляду на те, що судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, та обставини справи, якими учасники процесу доводять свої вимоги та заперечення, мають бути підтверджені належними доказами, на підставі яких можливо достеменно встановити їх існування, судова колегія вважає доводи скаржника необґрунтованими та недоведеними належними та допустимими доказами.

Також, за змістом частин першої та третьої статті 165 ГПК України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Частиною четвертою статті 165 ГПК України встановлено, що якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.

Такі принципи господарського судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

Згідно з статтею 42 ГПК України учасники справи, серед іншого, мають право подавати докази; брати участь у дослідженні доказів; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять поданого апелянтом відзиву на позов в установлений судом строк, а відтак відповідач 2 під час розгляду цієї справи судом першої інстанції в обґрунтування своїх заперечень проти заявленого позову не зазначав про неналежність наданого позивачем експертного висновку.

Отже, суд першої інстанції розглянув позов у межах заявлених позовних вимог і з наведених позивачем підстав. Відповідач 2, зі свого боку, не скористався процесуальним правом заперечити проти заявлених позивачем вимог у передбаченому ГПК України порядку. Водночас, реалізація відповідачем процесуальних прав наданих Господарським процесуальним кодексом України залежала виключно від його волевиявлення та не свідчить про порушення судом першої інстанції ст. 236 ГПК України.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ціна продажу транспортного засобу за оскаржуваним договором є значно нижчою за середньоринкову вартість такого транспортного засобу.

Крім того, як вже було зазначено, спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу укладено в межах так званого підозрілого періоду (тобто протягом трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство ТОВ "Полтавахліб-3").

Щодо доводів скаржника про необхідність дослідження реальних економічних причин/обставин, за яких укладений оспорюваний правочин купівлі-продажу транспортного засобу, та недоведеність обставин укладення вказаного правочину з наміром уникнути виконання зобов`язань перед кредиторами, суд апеляційної інстанції враховує таке.

У постанові про визнання боржника банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури від 15.07.2025 у справі № 917/765/24 стосовно боржника суд виходив, зокрема, з того, що за результатами проведеного аналізу фінансово господарського стану, інвестиційної діяльності та становища на ринку ТОВ "Полтавахліб-3" розпорядником майна встановлено:

- ознаки банкрутства наявні з 2021 року та залишаються наявними станом на 30.06.2024;

- підприємство не мало стійкого фінансового становища, не могло повністю забезпечити себе власними засобами, наявна фінансова залежність боржника від позичальників;

- у період, що аналізується товариство вело збиткову діяльність;

- внаслідок тривалої, протягом трьох років, збиткової діяльності зростав і непокритий збиток підприємства протягом всього періоду;

- ТОВ "Полтавахліб-3" вело діяльність за рахунок залучених коштів, в той же час достатньо активів для погашення поточної заборгованості підприємство не мало. Значне перевищення значень зобов`язань порівняно з активами підприємства протягом усього періоду, від`ємні значення коефіцієнтів ліквідності дають привід стверджувати про повну фінансову залежність підприємства від позикових коштів та відсутність можливого швидкого погашення існуючої заборгованості;

- наявні ознаки неплатоспроможності підприємства вже у 2021 році та спостерігаються протягом усього періоду, що, з огляду на показники ліквідності фінансової стійкості та рентабельності, говорить про неефективність управлінських рішень, в тому числі щодо залучення та використання позикових коштів;

- приймаючи до уваги те, що боржник до господарського суду із заявою про визнання своєї неплатоспроможності не звертався, ознак фіктивного банкрутства не виявлено;

- відповідно до встановленого характеру ведення господарської діяльності підприємства, враховуючи неефективність використання залучених коштів, розмір поточних зобов`язань, які станом на 30.06.2024 становлять 22451,0 тис. грн, а також наявність договорів відчуження майна боржника в даному періоді за цінами значно нижчими за ринкові, можна дійти висновків про наявність дій управлінського персоналу щодо доведення до банкрутства;

- з огляду на те, що ознаки неплатоспроможності підприємства спостерігаються вже в 2021 році, однак орган управління боржника всупереч вимог ч. 6 ст. 34 Кодексу України з процедур банкрутства до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство товариства не звернувся, натомість здійснював відчуження майна товариства за цінами значно нижчими за ринкові, слід зазначити про наявність підстав для притягнення органу управління боржника до солідарної відповідальності незадоволення вимог кредиторів ТОВ "Полтавахліб-3";

- у періоді, що аналізувався, дані про подання боржником недостовірної інформації про своє майно чи фінансове становище відсутні;

- враховуючи той факт, що підприємство вело тривалу збиткову діяльність, ознаки неплатоспроможності підприємства були наявні вже у 2021 році та спостерігались протягом усього періоду, при цьому залучення позикових коштів до бажаного результату щодо стабілізації роботи підприємства не призвело, а також відсутність майнових активів, якими підприємство могло б задовольнити заборгованість перед кредиторами, уникнення позасудових заходів відновлення платоспроможності боржника не уявляється можливим;

- у даному випадку, відносно ТОВ "Полтавахліб-3" є доцільним розглянути питання щодо введення процедури ліквідації підприємства згідно Кодексу України з процедур банкрутства.

Проаналізувавши матеріали справи, господарський суд дійшов до висновку, що обставини справи свідчать про ознаки неспроможності боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та погасити вимоги кредиторів не інакше як через застосування ліквідаційної процедури.

З огляду на викладене, враховуючи укладення відповідачами спірного договору купівлі-продажу транспортного засобу в підозрілий період за значно заниженою ціною, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що вказані дії хоча формально не порушували існуючих норм права, проте були спрямовані на завдання шкоди третім особам - кредиторам ТОВ "Полтавахліб-3", що у розумінні норм ЦК України є зловживанням правом.

Враховуючи встановлені судом обставини та їх правову кваліфікацію, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про сукупність підстав, що вказують на наявність ознак фраудаторності оспорюваного правочину, а відтак наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, укладеного між ТОВ "Полтавахліб-3" та ТОВ "Київтранслогістик".

Встановлені судом обставини та порушення не спростовані відповідачем 2 під час апеляційного провадження.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

Додатково в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача в цих правовідносинах, позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені (такі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23).

Водночас ефективність позовної вимоги має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постанови Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 914/2023/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21).

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (такий висновок викладено у постанові судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Як зазначила об`єднана палата Касаційного господарського суду у постанові від 15.03.2024 у справі № 904/192/22, позовна вимога про визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування / повернення майна з володіння відповідача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 09.09.2021 у справі № 925/1276/19 та від 26.05.2023 у справі № 905/77/21).

Як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду (зокрема у постанові від 18.09.2024 у справі №918/1043/21), реституція спрямована на відновлення status quo ante - попереднього стану у фактичному та правовому становищі сторін, який існував до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину (абзац другий частини першої статті 216 Цивільного кодексу України).

Водночас Велика Палата Верховного Суду в зазначеній постанові, виходячи з буквального тлумачення змісту статті 216 Цивільного кодексу України, наголосила: якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.

КУзПБ є спеціальним нормативним актом, у якому поєднуються норми матеріального та процесуального права, що регулюють неплатоспроможність, а за відсутності відповідного регулювання за цим Кодексом застосовуються загальні приписи ГПК України, ЦК України, Господарського кодексу України та інших нормативних актів (частина шоста статті 12 ГПК України).

Колегія суддів зауважує, що частиною третьою статті 42 КУзПБ унормовано, що у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)) зробила такі висновки:

- законодавством про банкрутство (частина перша статті 42 КУзПБ) кредитор у справі про банкрутство наділений повноваженнями на звернення до суду у справі про банкрутство про визнання недійсними окремих угод боржника, вчинених у підозрілий період (за три роки до моменту відкриття провадження у справі та під час процедури банкрутства). У такому випадку кредитор діє на захист прав боржника, маючи похідний інтерес (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20, пункт 78)) щодо задоволення грошових вимог у справі про банкрутство за рахунок активів боржника (якщо за наслідком укладення фраудаторного правочину було відчужено гроші, рухоме або нерухоме майно, яке підлягало включенню до ліквідаційної маси для задоволення вимог кредиторів боржника) (п.10.46).

- боржник і кредитор у справі про банкрутство зазвичай виступають як протилежні сторони процесу. Однак у випадку, якщо кредитор звертається до суду з вимогою про визнання недійсними угод боржника, укладених за три роки до порушення справи про банкрутство або у процедурі банкрутства (підозрілі правочини), зазначаючи про недобросовісність дій боржника, кредитор фактично діє в інтересах боржника, оскільки його недобросовісний орган управління вчинив дії з відчуження активів боржника на шкоду всім кредиторам неплатоспроможного боржника (частина перша статті 42 КУзПБ). Такий позов є подібним до інституту похідного позову, характерного для позовного провадження (стаття 54 ГПК України) (п.10.51).

- обмеживши строки процедури банкрутства, законодавець у той же час наділив кредитора боржника, як і арбітражного керуючого, спеціальними повноваженнями щодо визнання недійсними угод боржника, передбачивши при цьому настання спеціального наслідку визнання недійсними таких угод - обов`язок кредитора, який отримав майно боржника, повернути його до складу ліквідаційної маси, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент учинення правочину (частина третя статті 42 КУзПБ) (п.10.52).

За змістом частини 3 статті 42 КУзПБ в ній закріплено реституційні наслідки недійсності відповідних правочинів, укладених боржником, тобто спеціальна форма відновлення становища, що існувало до порушення, сутність якої полягає в поверненні сторін правовідношення у стан, який передував вчиненню певної протиправної дії. Реституція може поставати як реституція володіння (повернення кожною із сторін недійсного правочину того, що така сторона за ним отримала) або ж як компенсаційна реституція відшкодування (в грошовій чи негрошовій формі) вартості одержаного у разі неможливості його повернення в натурі.

Однак необхідно зауважити, що зазначений зобов`язальний спосіб захисту права власності може застосовуватися лише до сторони недійсного правочину, зокрема, повернення майна, отриманого за недійсним правочином, у порядку реституції може здійснюватися лише в тому випадку, якщо на момент вирішення відповідного питання воно перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій було передано. Такий спосіб захисту не може бути застосований як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 21.08.2025 у справі № 910/987/23 (910/16904/23).

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується сторонами, після набуття транспортного засобу за оскаржуваним договором ТОВ "Київтранслогістик" відчужило його третій особі - ТОВ "ЮНІОЛОДЖІСТІКС" (ідентифікаційний код 45184826) на підставі договору купівлі-продажу № 5341/2024/4673541 від 11.06.2024, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС за вих. №31/2832АЗ-29952-2024 від 10.10.2024.

Отже, станом на день подання позовної заяви ТОВ "Київтранслогістик" не має в розпорядженні транспортного засобу, набутого за договором купівлі - продажу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023, а тому як правильно враховано позивачем, не може повернути його ТОВ "Полтавахліб-3".

Надаючи оцінку належності обраного позивачем (кредитором) способу захисту, суд апеляційної інстанції враховує, що покупець за спірним договором (відповідач-2) на дату звернення до суду вже не був власником транспортного засобу в результаті його відчуження третій особі, тоді як звернення до суду з позовом про витребування майна від особи, яка вже не є володільцем цього майна, неминуче призведе до відмови в позові.

Також, апеляційний господарський суд враховує неможливість витребування позивачем майна боржника (транспортного засобу), який є предметом продажу за спірним правочином, з огляду на відчуження такого майна третій особі, виходячи з такого.

У разі встановлення обставин перебування проданого за недійсним правочином майна у третьої особи (яка не є стороною недійсного правочину) для витребування такого майна має бути застосований речово-правовий спосіб захисту, передбачений статтями 387, 388 Цивільного кодексу України.

Зміст передбаченого вказаними нормами віндикаційного позову полягає у вимозі неволодіючого власника (титульного володільця) до володіючого невласника про повернення речі в натурі.

Апеляційний господарський суд зазначає, що особа, яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна передусім довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Лише і виключно власник майна, який фактично позбавлений можливості володіти й користуватися спірним майном у результаті його незаконного вибуття з володіння за наявності певних умов має право витребувати таке майно із чужого володіння.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі №910/2592/19), у справі про банкрутство право звернення в інтересах боржника з віндикаційним позовом до третіх осіб, у тому числі з підстав визнання недійсними результатів аукціону з продажу майна банкрута, належить виключно ліквідатору боржника.

Натомість учасники справи про банкрутство вправі оскаржити до суду дії (бездіяльність) ліквідатора щодо вжитих ним заходів у ліквідаційній процедурі з повернення майна у ліквідаційну масу боржника, а комітет кредиторів за поданим клопотанням усунути ліквідатора від виконання ним своїх обов`язків у разі їх невиконання або неналежного виконання.

Також Верховний Суд (зокрема у постанові від 28.05.2024 у справі №916/100/20(916/2423/22)) неодноразово викладав висновок про те, що в силу приписів частини першої статті 61 КУзПБ саме ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, приймає у своє відання майно боржника, забезпечує його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; виконує повноваження керівника (органів управління) банкрута; формує ліквідаційну масу; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб. Тому саме ліквідатор вправі і зобов`язаний вчиняти дії щодо повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб у його ліквідаційну масу, тоді як інші учасники справи про банкрутство відповідно до положень Кодексу України з процедур банкрутства не наділені таким правом повернення майна у ліквідаційну масу банкрута.

Слід зазначити, що КУзПБ не містить норм, які б передбачали надання кредиторам боржника права (повноважень) звертатися з віндикаційними позовами в інтересах боржника.

Водночас, спеціальною нормою частини третьої статті 42 КУзПБ передбачено умову, за наявності якої кредитор зобов`язаний відшкодувати вартість отриманого за недійсним правочином майна боржника грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такою умовою є неможливість повернути майно в натурі.

Отже, за наведених обставин, місцевий господарський суд правильно врахував приписи статті 42 КУзПБ в розрізі питання належності способу захисту прав у судовій процедурі банкрутства шляхом звернення кредитора з позовом про визнання недійсним правочину боржника у порядку вимог цієї статті з одночасним пред`явленням вимоги про відшкодування ринкової вартості майна у зв`язку з неможливістю повернути таке майно в натурі.

З огляду на неможливість повернення транспортного засобу в натурі колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що ефективним способом захисту в даному випадку є відшкодування за рахунок ТОВ "Київтранслогістик" середньої ринкової вартості набутого транспортного засобу на користь ТОВ "Полтавахліб-3", яка згідно з експертним висновком № ОЦ-2595 від 11.10.2024, виданим Запорізькою торгово-промисловою палатою, складає 235 623,68 грн, та не спростована скаржником, про що зазначено вище.

За наведених обставин, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі - продажу №8043/2023/3813138 від 10.05.2023 та застосування наслідків недійсності оскаржуваного правочину у вигляді стягнення з ТОВ "Київтранслогістик" на рахунок ТОВ "Полтавахліб-3" грошових коштів у загальному розмірі 235623,68 грн.

При цьому, з огляду на ненадання суду доказів перерахування ТОВ "Київтранслогістик" 1000,00 грн договірної вартості транспортного засобу, який був придбаний за спірним договором, у суду відсутні правові підстави в рамках двосторонньої реституції на повернення ТОВ "Полтавахліб-3" договірної вартості транспортного засобу.

Під час апеляційного перегляду відповідачем 2 не спростовані такі обставини.

Щодо доводів скаржника про неправомірний розгляд спору у порядку спрощеного позовного провадження, суд зазначає таке.

Статтею 7 КУзПБ встановлено порядок розгляду спорів, стороною в яких є боржник.

Частиною другою статті 7 КУзПБ унормовано, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує, зокрема, всі майнові спори, стороною в яких є боржник.

Згідно абзацу четвертого частини другої статті 7 КУзПБ заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

За приписами частини п`ятої статті 252 ГПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

З огляду на зазначені вище приписи спеціальних норм КУзПБ, положення ГПК України та відсутність у матеріалах справи клопотання будь-якої зі сторін спору про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, суд першої інстанції ухвалою від 28.10.2024 у справі 917/765/24(917/1790/24) правомірно прийняв позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Новаагро" (вх. №1807/24 від 22.10.2024) до розгляду в межах справи № 917/765/24 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Полтавахліб-3", відкрив провадження у справі № 917/765/24(917/1790/24) та постановив розглядати таку справу за правилами спрощеного позовного провадження.

За таких обставин, доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права через неправомірний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження підлягають відхиленню за безпідставністю.

Отже, враховуючи, що доводи скаржника про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення господарського суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам статті 236 ГПК України, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення господарського суду - без змін.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 269, 270, п. 1 ст. 275, ст. 276, ст. 282 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київтранслогістик" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Полтавської області від 08.09.2025 у справі №917/765/24(917/1790/24) залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження до Верховного Суду передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26.12.2025.

Головуючий суддя Я.О. Білоусова

Суддя В.В. Лакіза

Суддя Н.О. Мартюхіна