ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2025 р. Справа№ 910/4384/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Євсікова О.О.

суддів: Корсака В.А.

Алданової С.О.

за участю:

секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,

від позивача: Дацко Ю.В. (поза межами приміщення суду)

від відповідача: Раєцький А.О. (в залі суду);

від ОСОБА_1 : Король Д.В. (поза межами приміщення суду);

від ОСОБА_2 : не з`явились;

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 (повний текст складено 10.09.2025)

у справі № 910/4384/24 (суддя Сергій Балац)

за позовом ОСОБА_3

до громадської організації «Федерація велосипедного спорту України»,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:

1) ОСОБА_2 ,

2) ОСОБА_1 ,

про визнання недійсним та скасування наказу,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.

У квітні 2024 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3 ) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просив визнати недійсним та скасувати наказ №5 Президента громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» (далі - Федерація, ГО ФВСУ) «Про поновлення на посаді» від 15.09.2022.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 зазначає, що спірний наказ був виданий особою, яка не займала виборної посади президента Федерації станом на 15.09.2022, оскільки станом на цю дату посаду президента Федерації займав позивач ОСОБА_3 згідно з рішенням позачергової Конференції Федерації від 20.08.2019.

Позивач вважає, що спірний наказ порушує його право на управління Федерацією як члена ФВСУ та як особи, що займала посаду президента Федерації, не відповідає вимогам законодавства України та Статуту Федерації.

15.07.2024 Господарський суд міста Києва залучив до участі у справі ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 ) в якості третьої особи-1, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача та ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) до справи в якості третьої особи-2, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Позиції учасників справи.

Відповідач позовні вимоги визнав та зазначив, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №757/230/20-ц є таким, що не породжує жодних правових наслідків, оскільки у подальшому постановою Верховного Суду від 25.01.2023 у справі №757/230/20-ц судові рішення, які стали підставою для реєстраційної дії від 27.06.2022, були скасовані.

ОСОБА_1 , заперечуючи проти позову, повідомляє, що спірний наказ був виданий на виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц, яке в подальшому залишено без змін постановою Верховного Суду від 27.07.2022 та набрало законної сили, а тому підстави визнання спірного наказу недійсним відсутні. ОСОБА_1 також зазначив, що він станом на день прийняття спірного наказу був президентом Федерації та у разі невиконання цього рішення міг нести кримінальну відповідальність.

ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_3 не довів наявності взаємозв`язку між спірним наказом та порушенням його прав на участь в управлінні ФВСУ, враховуючи, що наказом №4 від 19.04.2023 ОСОБА_2 було звільнено з посади генерального секретаря.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Суд дійшов висновку, що відносини щодо поновлення ОСОБА_4 на посаді генерального секретаря ФВСУ були предметом судового контролю у справі №757/9647/20-ц, а спірний наказ видавався не в порядку реалізації повноважень президента ФВСУ про призначення генерального секретаря ФВСУ, а в порядку виконання судового рішення. Визнання такого наказу недійсним в цій справі призведе до фактичного повороту виконання рішення у справі №757/9647/20-ц в позапроцесуальний спосіб, що є достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Також суд виснував, що позивач не довів факту порушення його прав, не вказав, які саме права чи інтереси порушено внаслідок прийняття оскарженого наказу №5 від 15.09.2022, та як такі права чи інтереси можуть бути поновлені внаслідок прийняття судового рішення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

Не погодившись з рішенням Господарського суду міста Києва від 01.09.2025, ОСОБА_3 звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким визнати недійсним наказ №5 президента громадської організації «Федерація велосипедного спорту України» «Про поновлення на посаді» від 15 вересня 2022 року».

ОСОБА_3 не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає його необґрунтованим.

На думку скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 мав повноваження видавати оскаржуваний наказ, ігноруючи преюдиційні обставини, встановлені в інших судових справах, а також неправильно застосував норми матеріального права, дійшовши висновку, що позивач не довів порушення своїх прав та інтересів.

Апелянт вважає, що суд мав вирішити питання: чи мав ОСОБА_1 повноваження президента ГО ФВСУ на момент видання наказу від 15.09.2022, враховуючи наявність запису в ЄДР та подальше скасування судового рішення, на підставі якого цей запис було внесено; чи є належним та ефективним способом захисту визнання недійсним наказу, виданого на виконання обов`язкового судового рішення, та чи довів позивач факт порушення своїх прав цим наказом, враховуючи подальше звільнення поновленої особи.

За доводами скаржника, ОСОБА_1 не міг бути суб`єктом виконання судового рішення від імені ФВСУ, оскільки не мав на це жодних законних повноважень; його посилання на те, що він був «змушений» виконати рішення, щоб уникнути кримінальної відповідальності, апелянт вважає безпідставним. На думку ОСОБА_3 , метою видання наказу була не стільки фактичне поновлення ОСОБА_2 (який навіть не звертався про це з відповідною вимогою), скільки створення хаосу в управлінні Федерацією та отримання ОСОБА_1 контролю над керівними органами ФВСУ, що спричинило правову невизначеність.

ОСОБА_3 зазначає, що не оскаржує обов`язковість судового рішення у справі №757/9647/20-ц, а стверджує, що цей обов`язок був виконаний неуповноваженою особою, що робить сам акт виконання (наказ) незаконним. На думку ОСОБА_3 , фактично судове рішення у даному спорі підтвердило законність видачі наказу від імені керівника юридичної особи, особою, яка не мала на те повноважень, чим легітимізує дії неуповноваженої особи.

Апелянт відзначає, що лише визнання спірного наказу недійсним може ефективно поновити законні права та інтереси позивача (зокрема, щодо складу Президії та Дирекції Федерації) та відновити правовий порядок. Це і є ефективним способом захисту порушеного права позивача на управління Федерацією.

Позиції учасників справи.

ОСОБА_1 надав відзив на апеляційну скаргу, у якому проти її доводів та вимог заперечує, наводить власні доводи на їх спростування, просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін як законне та обґрунтоване.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.10.2025 сформовано колегію у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Алданова С.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/4384/24 та відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV ГПК України, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 до надходження матеріалів справи №910/4384/24.

16.10.2025 матеріали справи №910/4384/24 надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 у справі №910/4384/24 залишено без руху.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 у справі №910/4384/24. Розгляд справи призначено на 01.12.2025.

Судове засідання призначене на 01.12.2025 не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Алданової С.О. на лікарняному.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.12.2022 призначено судове засідання на 22.12.2025; задоволено заяву представника ОСОБА_3 адвоката Дацко Ю.В. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).

Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.

Пунктом 1.1 Статуту ГО ФВСУ (в редакції від 02.11.2016 (далі - Статут) визначено, що Федерація є всеукраїнською громадською організацією спортивної спрямованості, яка об`єднує спортсменів, тренерів, суддів, інших фахівців в досягненні мети і завдань, передбачених цим Статутом.

Федерація діє на засадах добровільності, спільності інтересів, рівноправності її членів (учасників), самоврядування, законності та гласності, обов`язковості виконання рішень, прийнятих згідно зі Статутом (п. 1.2 Статуту).

Пунктом 5.1 Статуту визначено, що органами управління Федерації є: Конференція; Президія; Президент; Перший віце-президент; Дирекція; Ревізійна комісія.

Президент Федерації очолює Федерацію в період між Конференціями і здійснює поточне керівництво всіма напрямками її діяльності протягом строку, встановленого цим Статутом, та відповідно до своїх повноважень (пп. 5.4.1 Статуту).

Підпунктом 5.4.6 Статуту визначено перелік прав та обов`язків президента ФВСУ, який, зокрема, приймає і звільняє штатних працівників Федерації.

20.07.2018 на засіданні позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України було прийнято рішення, оформлене протоколом №7, про обрання на посаду президента Федерації ОСОБА_1 терміном на 4 роки, обрання на посаду першого віце-президента Федерації ОСОБА_3 .

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №757/230/20-ц позов ОСОБА_1 задоволено - визнано неправомірним та скасовано рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20.08 2019, оформлене протоколом №3, про визнання роботи ОСОБА_1 як президента Федерації незадовільною та про припинення повноважень президента ОСОБА_1 з 20.08.2019.

Постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021 у справі №757/230/20-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 залишено без змін.

На підставі цих судових рішень були внесенні зміни до відомостей про керівника ФВСУ.

Так, 27.06.2022 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис 013020930: Агафонова О.С., Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ); підстава: судове рішення; атрибути судового рішення: судове рішення від 22.09.2020 №757/230/20-Ц ПЕЧЕРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЇВ; дата набрання чинності: 02.11.2021. Внаслідок скасування реєстраційної дії був відновлений запис про ОСОБА_1 як керівника ГО ФВСУ.

Постановою Верховного Суду від 25.01.2023 у справі №757/230/20-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України закрито, повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.02.2023 справу №757/230/20 за позовом ОСОБА_1 до Федерації про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації передано для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.07.2023 у справі №757/230/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023, у позові відмовлено повністю.

Постановою Верховного Суду від 04.04.2024 постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.11.2023 та рішення господарського суду міста Києва від 25.07.2023 у справі №757/230/20 залишено без змін.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц за позовом ОСОБА_2 до ГО ФВСУ про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі позовні вимоги задоволено частково та, зокрема, визнано наказ №20/09/19 від 20.09.2019 про звільнення ОСОБА_2 з посади генерального секретаря Федерації протиправним та поновлено ОСОБА_2 на вказаній посаді.

27.07.2022 зазначене рішення набрало законної сили.

15.09.2022 на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц президент Федерації в особі ОСОБА_1 видав наказ №5 про поновлення ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря ФВСУ з 11.09.2020.

Надалі наказом №4 від 19.04.2023 за підписом ОСОБА_3 припинено повноваження ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря ФВСУ з 19.04.2023.

ОСОБА_3 вважає, що оскаржуваний наказ №5 від 15.09.2022, яким ОСОБА_1 як президент Федерації поновив ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря ФВСУ з 11.09.2020, порушує його право ( ОСОБА_3 ) на управління Федерацією як особи, котра займала посаду президента ФВСУ станом на 15.09.2022, та не відповідає вимогам законодавства України та Статуту ФВСУ, зокрема тому, що цей наказ був виданий особою, яка не займала виборної посади президента Федерації станом на дату видачі цього наказу.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі №761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом, вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а отже і наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі №924/831/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 22.09.2022 у справі №924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

У справі, що розглядається, ОСОБА_3 просить визнати недійсним та скасувати наказ №5 президента Федерації «Про поновлення на посаді» від 15.09.2022.

Позивач вважає, що оскільки він був обраний на посаду президента ФВСУ для здійснення управління Федерацією за всіма напрямками її діяльності згідно з рішенням позачергової Конференції ФВСУ від 20.08.2019, то саме він має право на управління організацією.

ОСОБА_3 вважає, що оскільки наказ №5 від 15.09.2022 був прийнятий ОСОБА_1 - особою, яка не займала посаду Президента ФВСУ станом на 15.09.2022, а отже, не мала виключного повноваження приймати спірне рішення, то, відповідно, цей наказ порушує його (позивача) право на управління ФВСУ.

Щодо заявлених ОСОБА_3 вимог колегія суддів перш за все відзначає, що за своєю правовою суттю вимоги про «визнання наказу недійсним» та «скасування наказу» є альтернативними, оскільки мають різні правові наслідки, зокрема, через різницю в часі дії спірного акта (рішення).

Наслідки скасування акта не тотожні правовим наслідкам його недійсності. Визнання недійсним означає, що акт не створює правових наслідків з моменту його прийняття.

Скасування означає втрату актом чинності на майбутнє - з дати прийняття рішення про скасування.

Отже, чинне законодавство не передбачає одночасного визнання недійсним та скасування спірного акта (наказу).

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_3 не подавав заяв про зміну, уточнення позовних вимог тощо.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначив, що лише визнання наказу недійсним може ефективно поновити його законні права та інтереси (зокрема, щодо складу Президії та Дирекції) та відновити правовий порядок; це і є ефективним способом захисту його порушеного права на управління.

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересу є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є:

пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою;

наявність підстав для оспорювання правочину;

встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Близький за змістом правовий висновок сформований, зокрема, у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.02.2021 у справі №904/2979/20, у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі №6-78цс13, від 11.05.2016 у справі №6-806цс16.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (такий висновок міститься у п. 53 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16).

Водночас у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі №761/26815/17 міститься висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Отже, у господарському провадженні особами здійснюється реалізація права на захист їх цивільних прав за допомогою способів захисту.

Виходячи з наведених норм, під час розгляду позову про визнання недійсним оспорюваного правочину суд повинен вирішувати питання про спростування презумпції правомірності правочину та має встановити не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі №910/15262/18, від 03.03.2020 у справі №910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові) судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Суд встановив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц визнано наказ №20/09/19 від 20.09.2019 про звільнення ОСОБА_2 з посади генерального секретаря Федерації протиправним та поновлено ОСОБА_2 на вказаній посаді. Вказане рішення набрало законної сили 27.07.2022.

15.09.2022 на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2020 у справі №757/9647/20-ц президент ГО ФВСУ в особі ОСОБА_1 видав наказ №5 про поновлення ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря ФВСУ з 11.09.2020.

Матеріали справи свідчать, що у спірний період президентом Федерації був ОСОБА_1 .

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 у справі №757/230/20-ц, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 02.11.2021, було визнано неправомірним та скасовано рішення позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України від 20.08 2019, оформлене протоколом № 3, про визнання роботи ОСОБА_1 як президента Федерації незадовільною та про припинення повноважень президента ОСОБА_1 з 20.08.2019.

27.06.2022 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис 013020930: Агафонова О.С., Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ); підстава: судове рішення; атрибути судового рішення: судове рішення від 22.09.2020 №757/230/20-Ц ПЕЧЕРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЇВ; дата набрання чинності: 02.11.2021.

Внаслідок скасування реєстраційної дії був відновлений запис про ОСОБА_1 як керівника Федерації.

Зміст ухвали Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №757/230/20-ц свідчить, що у грудні 2021 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку представник Федерації подав касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. У прохальній частині касаційної скарги заявник просив зупинити дію рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанови Київського апеляційного суду від 02.11.2021.

Враховуючи те, що заявник не навів достатньо обґрунтованих підстав, за яких суд касаційної інстанції може зупинити дію рішення суду першої інстанції, яке залишене без змін постановою апеляційного суду, а доводи заяви значною мірою зводяться до незгоди із оскарженими судовими рішеннями, Верховний Суд виснував, що клопотання про зупинення дії рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанови Київського апеляційного суду від 02.11.2021 задоволенню не підлягає.

Ухвалою Верховного Суду від 18.02.2022 у справі №757/230/20-ц у задоволенні клопотання представника Федерації про зупинення дії рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанови Київського апеляційного суду від 02.11.2021 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 25.01.2023 №757/230/20-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021 скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації велосипедного спорту України про визнання неправомірними та скасування рішень позачергової Конференції Федерації велосипедного спорту України закрито, повідомлено ОСОБА_1 , що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

З огляду на доводи апеляційної скарги колегія суддів звертається до положень Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» (далі - Закон про реєстрацію).

Частиною 2 ст. 9 Закону про реєстрацію визначено обсяг відомостей щодо юридичної особи, який міститься в Єдиному державному реєстрі.

Вказана норма Закону про реєстрацію передбачає, зокрема, наявність у Єдиному державному реєстрі відомостей про керівника юридичної особи: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи; відомостей про керівника відокремленого підрозділу: прізвище, ім`я, по батькові, посада, дата народження, дата призначення та реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта, інформація для здійснення зв`язку з керівником відокремленого підрозділу (телефон та/або адреса електронної пошти)), наявність обмежень щодо представництва від імені юридичної особи.

Згідно зі ст. 4 Закону про реєстрацію державна реєстрація базується, зокрема, на таких основних принципах як обов`язковість державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі, реєстрація за заявницьким принципом, об`єктивність, достовірність та повнота відомостей у Єдиному державному реєстрі, внесення відомостей до Єдиного державного реєстру виключно на підставі та відповідно до цього Закону.

Процедуру проведення реєстраційних дій на підставі рішення суду передбачено ст. 25 Закону про реєстрацію. Так, державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, зокрема, щодо зобов`язання вчинення реєстраційних дій.

Отже, рішення суду, на підставі якого припиняються трудові чи цивільні відносини між фізичною особою, що була призначена або виконувала функції керівника юридичної особи, відокремленого підрозділу юридичної особи, та її роботодавцем, що містить зобов`язання для державного реєстратора вчинити реєстраційні дії щодо виключення відомостей про такого керівника, тягне за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону про реєстрацію встановлено, що Єдиний державний реєстр - це єдина державна інформаційна система, що забезпечує збирання, накопичення, обробку, захист, облік та надання інформації про юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадські формування, що не мають статусу юридичної особи.

Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців з Єдиного державного реєстру (ч. 1 ст. 7 Закону про реєстрацію).

Колегія суддів відзначає, що Верховний Суд у своїх постановах дотримується єдиної і послідовної позиції щодо належності і достатності як доказу наявності повноважень у особи діяти від імені юридичної особи Витягу з державного реєстру, в якому зазначені відповідні відомості про особу.

Отже, за наявності у матеріалах справи доказів, які свідчать про відновлення запису про ОСОБА_1 як керівника Федерації станом, зокрема, на 15.09.2022, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 не довів свого перебування на зазначеній посаді у цей же період.

Посилання ОСОБА_3 на скасування постановою Верховного Суду від 25.01.2023 №757/230/20-ц рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.09.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 02.11.2021 колегія суддів оцінює критично та зазначає, що станом на 15.09.2022 Верховний Суд ще не ухвалив постанову від 25.11.2023 у цій справі.

Тобто, станом на 15.09.2022 касаційний перегляд справи №757/230/20-ц ще не був закінчений ухваленням відповідної постанови і жоден з учасників справи не знав та не міг знать, якими будуть його результати. Водночас дія рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.09.2020 та постанови Київського апеляційного суду від 02.11.2021 не була зупинена, тобто станом на 15.09.2022 ці рішення набрали законної сили та були обов`язкові до виконання.

Щодо посилань ОСОБА_5 на висновки судів у судових рішеннях у інших справах (№910/14453/22, 910/14396/22, 910/6213/23) колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 7 ст. 75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту під час розгляду іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду.

Правомірність звільнення ОСОБА_2 з посади генерального секретаря ФВСУ була предметом судового контролю у справі №757/9647/20-ц, а спірний наказ про поновлення ОСОБА_2 на посаді видавався не в порядку реалізації повноважень президента ФВСУ на призначення генерального секретаря ФВСУ, а в порядку виконання судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. (ст. 129-1 Конституції України).

Невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі, покладеного на нього судовим рішенням, є грубим порушенням як трудових прав особи, так і закону в цілому.

Колегія суддів відзначає, що поновлення на роботі відбувається не з дати винесення судом відповідного рішення, а з дати звільнення працівника, яка згідно з цим рішенням визнається недійсною.

У роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо мети видання спірного наказу. Так, ОСОБА_3 вважає, що метою видання наказу було не стільки фактичне поновлення ОСОБА_2 (який навіть не звертався про це з відповідною вимогою до Федерації), скільки створення хаосу в управлінні та отримання ОСОБА_1 контролю над керівними органами ФВСУ, що спричинило правову невизначеність.

Спірним наказом №5 від 15.09.2022 ОСОБА_2 був поновлений на роботі з 11.09.2020.

Тут же колегія суддів відзначає, що рішення у справі №757/9647/20-ц, яким визнано наказ №20/09/19 від 20.09.2019 про звільнення ОСОБА_4 з посади генерального секретаря Федерації протиправним та поновлено ОСОБА_4 на вказаній посаді, було ухвалене 11.09.2020, а наказ про поновлення ОСОБА_2 на роботі виданий лише 15.09.2022, тобто майже через 2 роки після ухвалення цього рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 235 Кодексу законів про працю України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, ухвалене органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню, що забезпечує невідкладний і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.

Фактично йдеться про те, що таке рішення має бути виконано відразу після його проголошення в судовому засіданні, що значно відрізняє його від інших судових рішень, які потрібно виконувати після набрання ними юридичної сили.

Статтею 65 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Стаття 382 Кримінального кодексу України передбачає відповідальність за умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню у вигляді штрафу або позбавлення волі.

Штрафи за несвоєчасне виконання рішення суду про поновлення на роботі передбачені також Кодексом законів про працю України (ст. 236), Законом України «Про виконавче провадження» (ст. 63).

За таких вимог законодавства особа, яка визначена у Єдиному державному реєстрі як керівник юридичної особи (а до того ж і фактично здійснює оперативне управління юридичною особою, серед іншого видаючи розпорядчі документи, затверджуючи і підписуючи звітні, фінансові документи тощо), має невідкладно видати наказ про поновлення на роботі навіть без будь-якого спеціального звернення працівника, якого поновлюють.

Колегія суддів погоджується з позицією місцевого суду, що визнання спірного наказу недійсним (скасованим) у цій господарські справі призведе до фактичного повороту виконання рішення у цивільній справі №757/9647/20-ц в позапроцесуальний спосіб.

Крім того, ОСОБА_3 не зазначає, хто саме замість ОСОБА_1 мав би підписати відповідний наказ, та яким чином визнання спірного наказу відновить права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_3 , щодо захисту яких він звернувся.

Щодо посилань позивача на те, що в подальшому наказом №4 від 19.04.2023 за підписом ОСОБА_3 припинено повноваження ОСОБА_2 на посаді генерального секретаря ФВСУ з 19.04.2023, колегія суддів відзначає, що ця обставина не має жодного значення для вирішення спору, адже стосується виключно подальшої поведінки ОСОБА_2 після поновлення на роботі, в разі неправомірності якої застосовуються нові заходи реагування.

Враховуючи встановлені у справі обставини, зокрема, видачу ОСОБА_1 як президентом Федерації наказу на виконання судового рішення у справі №757/9647/20-ц, за відсутності порушень, про які зазначає ОСОБА_3 у позовній заяві та апеляційній скарзі, в т.ч. щодо порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, та норми чинного законодавства, які підлягають застосуванню у спірних правовідносинах, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених ОСОБА_3 вимог.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.

Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.

У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 у справі № 910/4384/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.09.2025 у справі №910/4384/24 залишити без змін.

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складено 25.12.2025.

Головуючий суддя О.О. Євсіков

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова