ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

23 грудня 2025 року Справа № 903/1075/25

Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/1075/25 за позовом Фермерського господарства Агроера Вітто до Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія про стягнення 712365,35 грн,

ВСТАНОВИВ:

17.11.2025 представник Фермерського господарства Агроера Вітто сформував в системі "Електронний суд" позовну заяву до Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія про стягнення 712365,35 грн, в т.ч.: 709101,54 грн авансовий платіж та 3263,81 грн 3% річних.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки №3710 від 05.08.2025.

Позивач просить суд розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Господарського суду Волинської області від 24.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Зобов`язано позивача протягом 10 днів з моменту отримання ухвали подати до суду оригінали документів долучених до позовної заяви.

Ухвала суду надіслала позивачу та відповідачу в їх електронних кабінетів 24.11.2025 о 15:00 год.

Строк для подання відзиву до 09.12.2025.

26.11.2025 представник позивача сформував в системі "Електронний суд" клопотання про долучення доказів, а саме підписаний договір поставки №3710 від 05.08.2025 та додаткову угоду від 17.09.2025.

Представниця відповідача 09.12.2025 сформувала в системі Електронний суд клопотання в якому просить суд надати ПрАТ ВФК додатковий строк для подання обґрунтованого відзиву на позовну заяву до 15.12.2025, оскільки подати обґрунтований відзив на позовну заяву у встановлений судом строк є неможливим з огляду на те, що відповідачем вживаються заходи з отримання додаткових доказів у справі. Зокрема, на лист ПрАТ ВФК вих. №430 від 27.11.2025 отримано відповідь від заводу виробника компанії Dominoni (Італія) щодо сумісності жатки кукурудзяної S978BTRP 70 з комбайном John Deere S770. 05.12.2025 здійснено переклад даного листа на українську мову. Окрім того, для повного та всебічного встановлення обставин справи, з`ясування умов агрегатування жатки з комбайном John Deere, її калібрування, 08.12.2025 ПрАТ ВФК звернулося до фахівця з технічного огляду та діагностики, сертифікованого компанією ТОВ Агросем - офіційного дилера John Deere в Україні, - Володимира Фрідріха (копія листа вих. № 461/1 від 08.12.2025 - додається).Відповідь на даний запит ще не отримано.

Ухвалою суду від 10.12.2025 надано відповідачу додатковий строк для надання відзиву на позов до 15.12.2025.

12.12.2025 представниця відповідача сформувала в системі Електронний суд відзив на позовну заяву, в якому просить суд:

1.Розгляд справи здійснювати з повідомленням (викликом) сторін.

2. Викликати в суд спеціаліста - Стречена Сергія Омеляновича інженера з впровадження нової техніки й технологій ПрАТ ВФК (адреса для повідомлення про виклик 43023, м. Луцьк, вул. Мирослава Скорика, 16, тел. 050-378-28-28).

3. В задоволенні позовної заяви відмовити повністю.

4. Стягнути з Фермерського господарства Агроера Вітто (ідентифікаційний код 33959230) на користь Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія (ідентифікаційний код 13356951), понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 15.12.2025 відмовлено в задоволенні клопотання представника Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія про розгляд справи з повідомленням сторін. Відмовлено в задоволенні клопотання представника Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія про виклик в суд спеціаліста.

16.12.2025 представниця позивача сформувала в системі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якій просить суд позов задовольнити.

Відповідач отримав відповідь на відзив 16.12.2025, що підтверджується квитанцією про доставку документів до зареєстрованого Електронного кабінету.

Отже, строк відповідачу для подання заперечення на відповідь позивача до 19.12.2025.

22.12.2025 об 19:11 год. (а.с.97) представниця відповідача сформувала в системі «Електронний суд» заперечення на відповідь на відзив.

Ухвалою Господарського суду від 24.11.2025 запропоновано позивачу подати суду відповідь на відзив не пізніше 3-х днів з дня отримання відзиву з доказами надіслання відповідачу, відповідачу - заперечення на відповідь позивача протягом 3-х днів з дня отримання відповіді з доказами надіслання позивачу.

У відповідності до ч.2 ст.207 ГПК України, суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Разом з цим, оскільки строк на подання заперечення на відповідь на відзив встановлюється не законом, а судом і може бути продовженим.

Однак, клопотання про провадження строку для подачі заперечень в матеріалах справи відсутнє.

З врахуванням викладеного, суд залишає без розгляду заперечення на відповідь на відзив.

Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.

Суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі (ст. 248 ГПК України).

Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше (ч. 5 ст. 252 ГПК України).

Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.

Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.

З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.

Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.08.2025 між Фермерським господарством АГРОЕРА ВІТТО (надалі - Позивач) та Приватним акціонерним товариством ВОЛИНСЬКА ФОНДОВА КОМПАНІЯ (надалі - Відповідач) укладено договір поставки №3710 (надалі Договір, а.с.47-48).

У відповідності до умов договору, Відповідач - продавець (постачальник) зобов`язався в порядку та на умовах визначених Договором передати у власність Покупця (Позивача) товар для використання у його господарській діяльності, а Покупець зобов`язався в порядку та на умовах визначених цим Договором прийняти та оплатити товар - жатку кукурудзяну S978BTRP-70 (надалі Товар).

Згідно п.п. 1.1 Договору, додаткова інформація про Товар жатка кукурудзяна S978BTRP-70 суцільна, 8р з міжряддям 70 см, серія S97, трансмісія з масляною ванною, з подрібнювачем, лінійка ROCK, вальці з ребрами. Опції товару: 1. пара стеблоломачів; 2. шаблон для контролю плит стола; 3. датчик висоти зрізу; 4. адаптер (рама та мультифікаційне з`єднання) для JOHN DEERE.

Загальна ціна Товару (ціна Договору) на день укладення Договору - 2 363 671,80 (два мільйони триста шістдесят три тисячі шістсот сімдесят одна гривня вісімдесят копійок), в тому числі ПДВ 20%, що становить 49000,00 євро за курсом продажу євро до гривні за 05.08.2025 (48,2382 грн за 1 євро). Остаточна ціна товару (ціна договору) визначається згідно умов даного договору.

Сторони погодились, що оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Продавця в наступному порядку:

- 30% від загальної вартості товару в гривнях на день укладення даного договору, з урахування вимог п.1.4. даного договору, до 08.08.2025;

- 70% від загальної вартості Товару в гривнях на день укладення даного договору, з урахування вимог п.1.4. даного договору, протягом одного календарного дня за фактом прибуття Товару на склад Покупця ( п. 1.3 Договору).

Відповідно п.1.6 Договору, термін прибуття Товару на склад Продавця до 15.09.2025 за умови надходження оплати за Товар згідно з ч. а п. 1.3 даного Договору на поточний рахунок Продавця.

У відповідності п. 2.7 Договору, у разі неможливості або реальної загрози порушення строку поставки Товару Покупцю з вини чи з інших обставин, які виникли у Продавця, останній негайно письмово повідомляє про вказаний факт Покупця та зазначає нові строки поставки Товару. У разі отримання зазначеного письмового повідомлення Продавця, Покупець вправі протягом 5 календарних днів заявити письмову вимогу про повернення сплачених за непоставлений Товар коштів, які Продавець зобов`язаний повернути протягом 7 (семи) від дати отримання такої вимоги Покупця.

Згідно п. 3.1 Договору приймання Товару по кількості та якості проводиться Покупцем в момент його отримання. Покупець зобов`язаний перевірити комплектність, пломби на ньому (при наявності), а також відсутність ознак пошкодження Товару і у випадку їх виявлення негайно, до закінчення приймання, письмово заявити про них.

Пунктом 4.2.1. розділу 4 Договору сторонами узгоджено, що гарантійне сервісне обслуговування, яке здійснюється за рахунок Продавця, передбачає: здійснення налагоджувальних робіт (зборка, накладка), пункт 4.2.3 здійснення введення товару в експлуатацію у виробничих умовах Покупця.

11.08.2025 Покупець здійснив авансовий платіж у розмірі 30% за Товар згідно рахунку 284 від 06.08.2025 року на суму 709101,54 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №517 від 11.08.2025 (а.с.15-16).

17.09.2025 сторони уклали додаткову угоду №1 до Договору поставки №3710 від 05.08.2025, за якою Продавець зобов`язується до 26.09.2025 доукомплектувати Товар - жатку S978BTRP-70 серійний №15043, нова 2025 р.в. Dominoni наступними опціями: 1. Датчик висоти зрізу кількість 1 (а.с.49).

22.09.2025 на склад Покупця Продавець поставив Товар.

Однак, Покупець відмовився від приймання Товару, оскільки при підключенні гідроелектричної частини розетки жатки, яка дає можливість перевірити сумісність її із комбайном виникло ряд помилок, що унеможливлює роботу жатки і до того ж Продавець недоукомплектував Товар датчиком висоти зрізу, тобто Товар не відповідав заявленим технічним характеристикам для агрегатування з комбайном JOHN DEERE та був недоукомплектований. Відмова у прийнятті Товару була обґрунтованою.

На підтвердження даного факту позивач долучив фото помилок, які виникали при підключенні на трьох аркушах (а.с.19-20).

В позовній заяві, позивач доводить, що - голова ФГ «Агроера Вітто», який безпосередньо сам приймав Товар, для врегулювання усіх питань щодо комплектації, запропонував представнику, що супроводжував Товар, залишити жатку до моменту доукомплектування під відповідальне зберігання на території господарства, яка знаходиться під цілодобовим відео наглядом та охороною, на що отримав відмову, також представник наполягав на негайному поверненню Товару, тобто виїзду з території Позивача.

При цьому, жатку перемістили у м. Бершадь, що за 25 км від господарства, про що Позивачу повідомили на наступний день по телефону, зробивши пропозицією доплатити ще 50%, щоб вони могли поставити знову цю ж недоукомплектовану жатку. Позивач відмовився сплачувати так як це не передбачено, а ні умовами Договору, а ні Додатковою угодою №1 до Договору.

22.09.2025 Позивачем складення Акт невідповідності Товару (а.с.18). Даний акт громадянин ОСОБА_1 , представник Відповідача відмовився підписувати посилаючись на те, що він є неуповноваженою особою.

В подальшому, Позивач отримав лист від 25.09.2025 №352 (а.с.21-23), у якому зазначено, що Позивач безпідставно відмовився від прийняття Товару та про те, що Відповідач змушений стягнути штрафну санкцію з Позивача згідно п. 2.3 Договору. Також, у даному листі зазначено, що непоставлений датчик висоти зрізу впливає на калібрування жатки, її якісної перевірки технічним характеристикам і підтверджують, що він був відсутній, тобто Товар був поставлений недоукомплектованим.

Позивач звернувся до Відповідача з претензією №3 від 08.10.2025 з вимогою повернути передоплату за не поставлений Товар у розмірі 30%, що становить 709 101,54 грн (а.с.24-26).

На адресу Позивача надійшла відповідь на претензію вих. №385 від 16.10.2025, у якій, зокрема, зазначено та підтверджено поставку Товару не у повній комплектації, а саме: Також інформуємо, що приєднання датчика висоти зрізу впливає на калібрування жатки, її якісна перевірка технічним характеристикам можлива лише також за наявності такого датчика. Також Відповідач зазначає, що за рахунок авансового внеску у розмірі 30% Відповідач покриває штрафні санкції відповідно до п. 2.3 Договору (а.с.27).

Отже, з врахуванням викладеного, Продавцем у вказаний термін не було виконано взяті на себе зобов`язання чим порушено умови Договору.

Суд приходить до висновку, що дії відповідача є неправомірними, оскільки товар не був поставлений у повному обсязі, а тому підстав для застосування штрафних санкцій за «безпідставну відмову» немає. Фактично Відповідач не виконав свого зобов`язання з поставки.

Враховуючи умови Договору Покупець в повному обсязі виконав взяті на себе зобов`язання, а Покупець в свою чергу здійснив поставку Товару не в повній комплектації та не відповідній якості. Враховуючи даний факт виконання Покупцем взятих на себе зобов`язань та умови Договору, Товар мав бути поставлений Покупцю в повній комплектації та у належній якості.

Також, судом враховано, що при поставці товару сервісний спеціаліст був відсутній, що вказує на недобросовісні дії Відповідача та невиконання умов Договору. Відсутність сервісного спеціаліст унеможливлює перевірку та налаштування Товару.

Загальна вартість Товару становить 2363671,80 гривень, що є доволі вартісним Товаром, і для його купівлі, приймання та використання у своїй господарській діяльності Позивач змушений був самовільно підключати, за присутності представника Відповідача та своїх працівників, за згодою виконавчих директорів Відповідача, що постійно були на телефонному зв`язку з Позивачем, але в результаті Товар недоукомплектований та не відповідає якості, що підтверджується і у відповіді на лист Відповідача компанією Dominoni S.r.l. Де вказано, що єдиним повідомленням про помилку, яке може виникнути внаслідок неправильного встановлення датчиків, буде: НЕПРАВИЛЬНИЙ ДІАПАЗОН. А не ті, що виникали при підключенні Товару 22.09.2025.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Станом на день подання позовної заяви до Суду заборгованість Відповідача перед Позивачем по невиконаному зобов`язанню становить 709101,54 грн.

Відповідно до ст.11 ЦК України обов`язки суб`єктів господарювання виникають з угод, передбачених законом, а також з угод, непередбачених законом, але таких які йому не суперечать.

У відповідності до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено законом або договором, не випливає із суті зобов`язання. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до статті 664 Цивільного кодексу України, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місце знаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Питання попередньої оплати товару урегульоване у статті 693 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі шляхом подання позову.

Разом з тим, оскільки право особи на звернення до суду передбачено статтею 55 Конституції України, статтями 15,16 Цивільного кодексу України та відповідними нормами Господарського процесуального кодексу, а тому зобов`язання особи перед зверненням до суду скористатися даним способом захисту своїх прав є порушенням Конституції та інших нормативно-правових актів України.

Даної позиції дотримується Конституційний Суд України, який в своєму Рішенні від 09.07.2002 № 15-рп/2002 дав роз`яснення застосування способу захисту свого порушеного права шляхом досудового вирішення спору. Так, зокрема Конституційний Суд України зазначив, що:

можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту, утому числі досудового врегулювання спору;

обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист;

обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Відповідно до ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється. Тобто, позивач самостійно обрав спосіб захисту свого порушеного права, відмовився від прийняття виконання зобов`язання та вимагає повернення попередньої оплати.

Відповідачем не було доведено факту належного виконання зобов`язання щодо поставки товару. Отже, сума попередньої оплати в розмірі 709101,54 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в судовому порядку.

Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.

У разі якщо розрахунок 3% здійснено позивачем неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 3263,81 грн 3% річних за період 2309.2025 по 17.11.2025 (а.с.28-29).

Разом з цим, судом враховано, що додатковою угодою №1 від 17.09.2025 до договору поставки №3710 від 05.08.2025 сторони досягли домовленостей, що продавець зобов`язується до 26.09.2025 доукомплектувати жатку кукурудзяну.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 14.10.2025 надіслав на адресу Відповідача Претензію №3 від 08.10.2025 щодо повернення передоплати за договором поставки у зв`язку з невиконаним зобов`язанням, яку відповідач отримав 16.10.2025, що підтверджується накладною поштового відправлення № 983.

Отже, у відповідності до ст.530 ЦК України (боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги), відповідач мав повернути позивачу попередню оплату в строк до 23.10.2025.

У зв`язку з викладеним, строк нарахування 3% річних повинен здійснюватися з 24.10.2025.

Перевіривши доданий позивачем розрахунок заборгованості по 3% річних, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування та підлягає стягненню з відповідача - 1 457,06 грн 3% річних за період з 24.10.2025 по 17.11.2025.

Отже, в нарахуванні 1806,75 грн 3% річних слід відмовити за безпідставністю.

Судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення ЛІГА:ЗАКОН.

Контррозрахунку нарахування 3% річних відповідачем не подано.

Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована підлягає до задоволення в сумі 710558,60 грн, в т.ч.: 709101,54 грн основний борг та 1457,06 грн 3% річних. В решті позову відмовити (1806,75 грн).

У зв`язку з частковим задоволенням позову витрати позивача, пов`язані з оплатою судового збору, на підставі ст.129 ГПК України покладаються на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 8526,70 грн. відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на нього.

Подаючи позов до суду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 15000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи.

Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України, заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.

Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.

Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наступними документами:

- акт приймання-передачі наданих послуг від 14.11.2025;

- платіжна інструкція від 17.11.2025 на суму 15000,00 грн;

- ордер серія АВ №1247486 від 07.11.2025.

У відповідності до акта приймання-передачі наданих послуг від 14.11.2025, Адвокат передала, а Клієнт прийняв наступні послуги:

1.Ознайомлення з документами та їх вивчення - 2000 гривень;

2. Вивчення судової практики -2000 гривень;

3. Усні консультації -1000 гривень;

4. Підготовка позовної заяви до Господарського суду Волинської області - 7000 гривень;

5. Ведення справи, підготовка відповідей на відзив, додаткові письмові пояснення - 3000 гривень.

Загальна сума: 15000 гривень.

17.11.2025 Клієнтом було сплачено 15000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1007.

Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).

За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).

Згідно висновків, викладених Верховним Судом у п. 4.16. постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 «суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони» та «суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання» не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, що «під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).

Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.11.2019 у справі №902/347/18 зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 правова позиція, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу, які належно підтверджені, має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.

В наступному ці висновки послідовно було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.

У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (№ в ЄДРСР 87951334) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:

1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);

2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29);

3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:

1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;

2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).

При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).

Тобто, критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо.

Разом з тим, акт надання послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Суд зазначає, що справа не є складною, оскільки стосується стягнення та не містить велику кількість документів, які необхідно було б вивчити.

При цьому, звертає на себе увагу факт штучного збільшення обсягу виконаних робіт, оскільки вказані заявником в акті наданих послуг види послуг як: ознайомлення з документами та їх вивчення; вивчення судової практики; усні консультації -1000 гривень, охоплюються послугою з підготовки позовної заяви, у зв`язку з чим помилково визначено такі послуги як окремі та самостійні, а не як складові частини послуги з підготовки позовної заяви.

Враховуючи вказане, позивачем згідно з вимогами ст. 74 ГПК України було доведено надання йому адвокатом вказаних послуг у суді в розмірі 10000,00 грн..

У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити (5000,00 грн).

Разом з цим, у відповідності до п.4 ст.129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов задоволено частково, то і витрати на правову допомогу слід рахувати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, позов задоволено частково, керуючись пунктом 3 частини 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача слід стягнути на користь позивача 9974,64 грн. витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 13 ГПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №917/1307/18). Аналогічна позиція викладена у п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц.

Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.

Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).

У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі.

Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".

Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").

Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.

Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства Волинська фондова компанія (вулиця Мирослава Скорика,16, місто Луцьк, 43006, ) на користь Фермерського господарства Агроера Вітто (провулок Центральний, 2, село Кидрасівка, Гайсинський район, Вінницька область, 24465, ) 710558,60 грн (сімсот десять тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім гривень 60 коп.) заборгованості, в т.ч.: 709101,54 грн основний борг та 1457,06 грн 3% річних, а також 8526,70 грн (вісім тисяч п`ятсот двадцять шість гривень 70 коп.) витрат по сплаті судового збору та 9974,64 грн (дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят чотири гривні 64 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.

Повне рішення підписано 23.12.2025.

Суддя І. О. Гарбар