ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 15/81 (910/14907/24)

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Васьковський О. В. - головуючий, Огороднік К. М., Погребняк В. Я.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олет груп"

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025

та ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.01.2025

у справі № 15/81 (910/14907/24)

за позовом Міністерства економіки України

до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Олет груп"

2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський радіозавод"

про визнання недійсними результатів публічних відкритих торгів, договору купівлі-продажу та повернення майна

у межах справи №15/81

за заявою Українського акціонерного промислово-інвестиційного банку

до Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод"

про банкрутство

ВСТАНОВИВ:

1. У провадженні Господарського суду міста Києва знаходиться справа № 15/81 за заявою Українського акціонерного промислово-інвестиційного банку про банкрутство Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод".

2. 04.12.2024 від Міністерства економіки України надійшов позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Олет груп" (далі - ТОВ "Олет груп"), Державного підприємства "Виробниче об`єднання "Київський радіозавод" (далі - ДП "ВО "Київський радіозавод", боржник)) про:

- визнання недійсними результатів відкритих публічних торгів (аукціону) з продажу у ліквідаційній процедурі державного майна, закріпленого на праві господарського відання за ДП "ВО "Київський радіозавод", оформлених протоколом від 16.05.2016 № 2, щодо визнання переможцем ТОВ "Енергетична компанія "Олет груп" з ціною продажу 2675560 грн;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 21.10.2016, укладеного між ДП "ВО "Київський радіозавод" та ТОВ "Олет груп", зареєстрованого в реєстрі за № 313;

- зобов`язання ТОВ "Олет груп" повернути у державну власність ДП "ВО "Київський радіозавод" нежитлові будівлі літ. "А", загальною площею 4301,4 кв. м (будинок культури "Дніпро"), що розташовані за адресою: м. Київ, вул. Бориспільська, буд. 10.

3. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав про те, що продаж спірного майна ДП "ВО "Київський радіозавод" відбувся з порушенням вимог чинного законодавства, що вплинуло на права та інтереси Міністерства економіки України, як власника державного майна та органу управління ДП "ВО "Київський радіозавод".

4. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.12.2024 відкрито провадження у справі № 15/81 (910/14907/24) за вищезгаданим позовом, який вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

5. У січні 2025 року до Господарського суду міста Києва від Міністерства економіки України надійшло клопотання про заміну позивача у справі - Міністерство економіки України на його правонаступника - Фонд державного майна України, обґрунтоване тим, що відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р єдиний майновий комплекс ДП "ВО "Київський радіозавод" передано із сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України. Згідно з актом приймання-передачі від 20.07.2023 ДП "ВО "Київський радіозавод" передано зі сфери управління Міністерства економіки України до сфери Управління Фонду державного майна України. При зверненні до суду з позовом Міністерство економіки України виходило з того, що до Фонду передались лише функції з управління банкрутом (без майна), оскільки на момент підписання Акта і відповідно до нього та даних Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно у банкрута не було майна, у зв`язку з незаконним його вибуттям з державної власності. Тому, у разі задоволення позовних вимог, буде поновлено право власності попереднього власника, а саме Держави в особі Фонду державного майна України.

Короткий зміст оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій

6. Ухвалою Господарського суду міста Києва ухвалою від 28.01.2025, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025, клопотання Міністерства економіки України про заміну позивача у даній справі з Міністерства економіки України на його правонаступника - Фонд державного майна України було задоволено.

7. Судові рішення мотивовані наявністю підстав для застосування положень статті 52 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК) України, оскільки провадження у даній справі відкрито за позовом Міністерства економіки України, як органу управління боржника, але на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р за актом приймання-передачі від 20.07.2023 ДП "ВО "Київський радіозавод" передано зі сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

8. ТОВ "Олет груп" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у цій справі, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні клопотання Міністерства економіки України про заміну сторони правонаступником.

9. На переконання скаржника: судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано статтю 52 ГПК України, визнавши можливим процесуальне правонаступництво, яке ґрунтується на фактах, що настали до відкриття провадження у справі; суди помилково витлумачили норми матеріального права (розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р та акт приймання-передачі), визнавши Міністерство економіки України належним позивачем; судами порушено норми процесуального права (статті 13, 14, 269, 270 ГПК України), внаслідок чого скаржник фактично був позбавлений можливості реалізувати право на захист.

10. Також скаржник вказує про неврахування судами попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних у цій справі рішень висновків Верховного Суду щодо застосування положень статті 52 ГПК України, викладених у постановах від 22.02.2023 у справі № 910/3724/20, від 23.05.2024 у справі № 907/551/14.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи

11. Міністерство економіки України у відзиві заперечувало проти доводів касаційної скарги, зазначаючи про її необґрунтованість, просить Суд залишити скаргу без задоволення, а оскаржувані ухвалу та постанову судів попередніх інстанцій залишити без змін, зокрема, вказуючи на наступне:

- Міністерство економіки України було залучено до участі у справі № 15/81 ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.01.2015 як орган управління майном ДП "ВО "Київський радіозавод", залишалося стороною у справі про банкрутство і мало повноваження на звернення з позовом до моменту залучення Фонду державного майна України ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.03.2025 у справі №15/81;

- доводи скаржника щодо неналежного позивача є необґрунтованими, оскільки Міністерство економіки України реалізовувало процесуальні права у справі до моменту заміни сторони у справі про банкрутство;

- скаржником не доведено, які саме його права порушені внаслідок заміни сторони позивача;

- просить врахувати правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 25.06.2025 у справі № 15/81 (910/14936/24), предмет спору, позовні вимоги та правова аргументація в якій є тотожними до даної справи.

Касаційне провадження

12. Ухвалою Верховного Суду від 20.10.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ТОВ "Олет груп" на постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 у цій справі в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Крім того, витребувано з Господарського суду міста Києва та/або Північного апеляційного господарського суду матеріали справи №15/81 (910/14907/24).

13. 27.10.2025 до Верховного Суду на запит з Господарського суду міста Києва надійшли матеріали справи №15/81 (910/14907/24).

14. Касаційний перегляд цієї справи здійснюється у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Позиція Верховного Суду

15. Здійснивши касаційний перегляд оскаржуваних судових рішень, оцінивши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, колегія суддів дійшла наступних висновків.

16. Предметом касаційного перегляду у цій справі є питання дотримання судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час розгляду клопотання про заміну сторони правонаступником.

17. В статті 45 ГПК України зазначено, що сторонами в судовому процесі -позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

18. Порядок і підстави процесуального правонаступництва визначені у статті 52 ГПК України, згідно з якою в разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив. Про заміну або про відмову в заміні учасника справи його правонаступником суд постановляє ухвалу.

19. Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав і обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. Процесуальне правонаступництво випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони матеріального правовідношення її правонаступником) і відображає зв`язок матеріального та процесуального права. Фактично, процесуальне правонаступництво слідує за матеріальним. У кожному конкретному випадку для вирішення питань можливості правонаступництва, господарському суду слід аналізувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права (подібний за змістом висновок, зокрема, викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.04.2022 у справі №910/2615/18).

20. Наявність або відсутність процесуального правонаступництва підлягає встановленню окремо у кожному випадку. При цьому положеннями статті 52 ГПК України не обмежено коло випадків заміни особи у спірних правовідносинах, які можуть бути підставами для процесуального правонаступництва, а також стадію судового процесу, на якій може бути здійснено таке правонаступництво.

21. Згідно з частиною першою статті 56 ГПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь в судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

22. Положення частини четвертої вказаної статті передбачають, що держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення тощо або через представника.

23. Правові основи управління об`єктами державної власності визначені положеннями Закону України "Про управління об`єктами державної власності".

24. Стаття 1 вищезгаданого Закону розкриває поняття управління об`єктами державної власності як здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

25. У статті 3 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" закріплено перелік об`єктів управління державної власності, до яких віднесено, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам (далі - державні підприємства), установам та організаціям.

26. Згідно зі статтею 4 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" суб`єктами управління об`єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об`єктами державної власності; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України; органи, що забезпечують діяльність Президента України, Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України; органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами; державні господарські об`єднання, державні холдингові компанії, інші державні господарські організації (далі - господарські структури), державне підприємство, установа, організація або господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належить державі або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі; Національна академія наук України, галузеві академії наук.

27. Повноваження з визначення суб`єкта управління об`єктами державної власності належать Кабінету Міністрів України, що випливає із положень статті 5 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", згідно з частиною першою якої та пунктом 1 частини другої якої Кабінет Міністрів України є суб`єктом управління, що визначає об`єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об`єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб`єктам управління, визначеним цим Законом; здійснюючи управління об`єктами державної власності, Кабінет Міністрів України визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об`єктами державної власності.

28. Згідно з частиною першою статті 6 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема: ведуть облік об`єктів державної власності, що перебувають в їх управлінні, здійснюють контроль за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів (пункт 11); здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств та господарських організацій з корпоративними правами держави, що перебувають у їх управлінні (пункт 34).

29. Відповідно до статті 7 Закону України "Про управління об`єктами державної власності", якою врегульовано повноваження Фонду державного майна України, Фонд відповідно до законодавства щодо державних підприємств, установ і організацій здійснює визначені законодавством повноваження під час провадження справ про банкрутство державних підприємств, що перебувають у його управлінні, та господарських організацій з корпоративними правами держави, у тому числі веде їх реєстри (підпункт "д" пункту 1 частини першої статті 7 Закону).

30. Заперечуючи висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для процесуального правонаступництва Міністерства економіки України, скаржник серед іншого вказує про неврахування при ухваленні оскаржуваних у цій справі судових рішень висновків Верховного Суду щодо застосування статті 52 ГПК України, викладених в постанові від 23.05.2024 у справі № 907/551/14.

31. У названій постанові Верховний Суд дійшов висновку про те, що з визначених Законом України "Про управління об`єктами державної власності" особливостей управління об`єктами державної власності, умов і правил здійснення повноважень відповідними суб`єктами управління об`єктами державної власності випливає перехід відповідних прав та обов`язків від одного органу управління (в разі передачі права управління відповідним об`єктом зі сфери управління одного суб`єкта до сфери управління іншого).

32. Згідно з встановленими судами попередніх інстанцій обставинами у справі, що переглядається, провадження у цій справі відкрито за позовом Міністерства економіки України як органу управління боржника (що є державним підприємством), а на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 26.07.2022 № 683-р за актом приймання-передачі від 20.07.2023 боржника передано зі сфери управління Міністерства економіки України до сфери управління Фонду державного майна України. Як наслідок, Міністерство економіки України вибуло з відповідного матеріального правовідношення, а його права та обов`язки перейшли до Фонду державного майна України як правонаступника.

33. Наведені обставини не були спростовані учасниками даної справи, зокрема й скаржником.

34. Натомість, заперечуючи проти здійснення заміни сторони позивача з Міністерства економіки України на його правонаступника - Фонд державного майна України, відповідач наголошував, що зазначені обставини передачі боржника до сфери управління Фонду державного майна України вже існували на момент звернення Міністерства економіки України з позовом, а не відбулися після відкриття провадження у справі. За таких обставин, заміна сторони правонаступником у цій справі, на його думку, суперечить практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема, у постановах від 22.02.2023 у справі № 910/3724/20, від 23.05.2024 у справі №907/551/14.

35. З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що Верховний Суд у постановах, на які посилається скаржник, не викладав висновків щодо правильного застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні питання процесуального правонаступництва між суб`єктами управління об`єктом державної власності в тому разі, коли перехід функцій з управління відповідним об`єктом від органу, що звернувся з позовом, до його правонаступника відбувся до подання позову.

36. Так, постановою Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 910/3724/20 замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача з Міністерства економіки України на його правонаступника - Фонд. При цьому за змістом вказаної постанови єдиний майновий комплекс відповідного державного підприємства передано зі сфери управління Міністерства до сфери управління Фонду відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.10.2022 № 910-р за актом приймання-передачі від 06.12.2022, тоді як провадження у зазначеній справі відкрито в 2020 році.

37. У постанові від 23.05.2024 у справі № 907/551/14 Верховний Суд дійшов висновку про наявність матеріально-правових підстав для здійснення заміни позивача - Міністерства на Фонд, до сфери управління якого передано єдиний майновий комплекс боржника на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 20.11.2019 № 1101-р згідно з актом приймання-передачі від 06.12.2022, тоді як Міністерство звернулося з позовом у зазначеній справі 16.11.2021.

38. З наведеного слідує, що викладені в постановах Верховного Суду від 22.02.2023 у справі № 910/3724/20, від 23.05.2024 у справі №907/551/14 висновки не є релевантними для розгляду цієї справи в контексті наведеного питання, оскільки правовідносини в них є не в повній мірі подібними до тих, що наразі є предметом розгляду.

39. Разом з цим, у постанові від 25.06.2025 у справі № 15/81(910/14936/24) Верховний Суд виклав висновок щодо правильного застосування норм права у подібних до цієї справи правовідносинах, який було враховано судом апеляційної інстанції, згідно з яким як положення статті 52 ГПК України, так і загальні принципи інституту процесуального правонаступництва не встановлюють будь-яких інших умов для заміни сторони її правонаступником у випадку заміни особи у відносинах, окрім як встановлення факту переходу до особи матеріальних прав правопопередника.

40. Положення зазначеної статті не встановлюють як підставу для відмови у заміні сторони її правонаступником наявність на момент звернення з позовом обставин щодо переходу до правонаступника матеріальних прав позивача (правопопередника).

41. Отже, положення статті 52 ГПК України не забороняють заміну позивача його правонаступником, навіть якщо перехід до правонаступника матеріальних прав позивача (правопопередника) відбувся до звернення такого позивача із позовом до суду.

42. Аргументи, викладені у касаційній скарзі, по суті спрямовані на заперечення наведеної правової позиції Верховного Суду та підлягають відхиленню з огляду на наступне.

43. Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постанові від 13.03.2024 у справі № 201/15228/17, наголошувала, що єдність судової практики є фундаментальною засадою здійснення судочинства і визначається тим, що має гарантувати стабільність правопорядку, об`єктивність і прогнозованість правосуддя. Застосування ж судами різних підходів до тлумачення законодавства, навпаки, призводить до невизначеності закону, його суперечливого та довільного застосування. Також єдність судової практики є складовою вимогою принципу правової визначеності.

44. Задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від своїх попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, з метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання.

45. Верховний Суд не вбачає підстав для відступу від правової позиції, наведеної в постанові від 25.06.2025 у справі №15/81(910/14936/24), під час розгляду цієї справи, відкритої у межах справи про банкрутство за позовом держави в особі суб`єкта управління об`єктами державної власності, який на момент звернення з позовом був учасником зазначеної справи про банкрутство як орган, уповноважений управляти майном боржника.

46. Враховуючи вказану правову позицію та встановлені судами попередніх інстанцій у цій справі обставини щодо заміни сторони спірного матеріального правовідношення внаслідок переходу функцій з управління майном боржника від Міністерства економіки України до Фонду державного майна України, Верховний Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про наявність передбачених законом підстав для здійснення процесуального правонаступництва відповідно до вимог статті 52 ГПК України.

47. Відхиляючи доводи скаржника, Суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі "Проніна проти України" в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі "Шевельов проти України").

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

48. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

49. За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

50. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних ухвали та постанови судів попередніх інстанцій - без змін.

51. Зважаючи на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, судові витрати щодо сплати судового збору за подання касаційної скарги, покладаються скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Олет груп" залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 28.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 у справі №15/81 (910/14907/24) залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Васьковський

Судді К. М. Огороднік

В. Я. Погребняк