РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

26.12.2025Справа № 910/13449/25

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна

до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта

про стягнення 47 184,00 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників учасників справи.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Універсальна (далі позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта (далі відповідач) про стягнення грошових коштів у розмірі 47 184,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 28.09.2021 року № 3015/215/010518, та у зв`язку з настанням страхового випадку дорожньо-транспортної пригоди виплачено страхове відшкодування власнику транспортного засобу SINAN TANKER, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Відповідальність власника автомобіля MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , водієм якого скоєно дорожньо-транспортну пригоду, станом на дату настання останньої була застрахована відповідачем на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 206958280. У зв`язку з чим позивач вказує, що обов`язок з відшкодування 47 184,00 грн. покладається на відповідача.

Ухвалою від 31.10.2025 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/13449/25 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

07.11.2025 року через систему Електронний суд надійшов відзив Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта від 07.11.2025 року на позовну заяву, в якому останнє заперечило проти задоволення вимог позивача з огляду на пропуск позивачем припинювального річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування та виникнення у страховика права на відмову у виплаті страхового відшкодування.

10.11.2025 року через систему Електронний суд надійшла відповідь позивача від 07.11.2025 року на відзив на позовну заяву, в якій останній вказав, що він подав до суду позов про стягнення з ОСОБА_1 (винуватця ДТП) відшкодування нанесеної ним страхувальнику шкоди в розмірі 48 684,00 грн. Однак, під час розгляду даної справи судом (№ 488/5181/24) було з`ясовано, що у постанові Біляївського районного суду Одеської області від 18.08.2022 року в справі № 496/3080/22 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності була допущена описка, а саме: реєстраційним номером транспортного засобу MAN, яким керував ОСОБА_1 на момент ДТП, було вказано НОМЕР_3 , замість правильного НОМЕР_2 . Помилка у реєстраційному номері цього автомобіля у постанові суду від 18.08.2022 року в справі № 496/3080/22 фактично унеможливила ідентифікацію страхового випадку, що об`єктивно перешкоджало своєчасному поданню позивачем відповідної заяви до страховика. Відтак, твердження відповідача про пропуск Приватним акціонерним товариством Страхова компанія Універсальна строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на формальному підході без урахування фактичних обставин справи та виявленої судом описки, яка мала істотне значення для визначення транспортного засобу, що брав участь у ДТП.

Інших клопотань чи заяв, у тому числі по суті справи, від сторін до суду не надходило.

Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

28.09.2021 року між позивачем (страховик) та ПП Автотранском (страхувальник) був укладений Договір добровільного страхування наземного транспорту № 3015/215/010518 (далі Договір) щодо транспортного засобу SINAN TANKER, реєстраційний номер НОМЕР_1 (причіп).

Відповідно до Умов страхування за Договором до страхових випадків віднесено збитки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а строком дії Договору визначено: з 00:00 год. 29.09.2021 року до 24:00 год. 28.09.2022 року.

16.07.2022 року о 23:45 год. на 454 кілометрі автодороги Київ-Одеса на території АЗС ОККО відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом Novatrail, реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який, рухаючись заднім ходом та не впевнившись у безпечності маневру, здійснив наїзд на припаркований застрахований позивачем транспортний засіб SINAN TANKER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у зв`язку з чим, вищевказані транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Біляївського районного суду Одеської області від 18.08.2022 року в справі № 496/3080/22 водія автомобіля MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з напівпричепом Novatrail, реєстраційний номер НОМЕР_4 , ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, внаслідок якого настала ДТП, та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до полісу № 206958280 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільна правова відповідальність водія автомобіля MAN, реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована у відповідача із встановленим розміром франшизи 1 500,00 грн.

Враховуючи подання страхувальником заяви про виплату страхового відшкодування, а також беручи до уваги акт огляду транспортного засобу та виставлений СТО Приватним підприємством КВАДРІС-Н рахунок від 03.04.2023 року № 74 на оплату відновлювального ремонту напівпричепа SINAN TANKER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 48 684,00 грн., страховим актом позивача № 116252-1 вищенаведену ДТП визнано страховим випадком та вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 48 684,00 грн.

Платіжною інструкцією від 16.05.2023 року № 44976 позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 48 684,00 грн. із призначенням платежу: Страх. в?дшкод. ПП Автотранском, 36153111, Sinan SNTYSB р.н. НОМЕР_1 , зг. Рах. № 74 в?д 03.04.2023 р. зг. СА 116252-1 без ПДВ &422010&9067&.

Листом від 25.04.2024 року № 116252/ІНС позивач звернувся до ОСОБА_1 із претензією про відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 48 684,00 грн.

Однак, винуватець ДТП означену суму шкоди у добровільному порядку не відшкодував, у зв`язку з чим Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Універсальна звернулося до Баштанського районного суду Миколаївської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 завданої шкоди у порядку регресу.

Рішенням від 23.05.2025 року в справі № 488/5181/24 (провадження № 2/468/138/25) Баштанський районний суд Миколаївської області задовольнив вимоги Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна та стягнув з Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта на користь позивача 47 184,00 грн. відшкодування шкоди в порядку регресу, а також стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 1 500,00 грн. відшкодування шкоди в порядку регресу (що становить розмір франшизи за полісом № 206958280).

Разом із тим, постановою від 16.09.2025 року (провадження № 22-ц/812/1373/25) Миколаївський апеляційний суд рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 23.05.2025 року в частині задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта скасував та закрив провадження у справі в цій частині позову з огляду на приписи пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

Зважаючи на викладене, а також враховуючи те, що страхове відшкодування у розмірі 47 184,00 грн. у добровільному порядку страховиком (Публічним акціонерним товариством Страхова компанія Оранта) відшкодовано не було, позивач звернувся до господарського суду міста Києва з даним позовом.

Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з таких підстав.

Частинами 1 та 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як було зазначено вище, вина фізичної особи ОСОБА_1 встановлена у судовому порядку, а його цивільно-правова відповідальність застрахована відповідачем.

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Зокрема, відповідно до статті 999 Цивільного кодексу України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Цивільним кодексом України, Законом України Про страхування, Законом України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Суд зазначає, що 21.05.2024 року Верховна Рада України прийняла Закон Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 3720-IX, який був введений в дію з 01.01.2025 року.

Разом із тим, відповідно до абзацу 6 частини 6 Прикінцевих та Перехідних положень цього Закону дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону.

Враховуючи набрання чинності Договором у 2021 році та настання спірного у даній справі страхового випадку в 2022 році, суд дійшов висновку про застосування до цих правовідносин приписів Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01.07.2004 року № 1961-IV.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону).

Згідно зі статтею 6 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому, договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який здійснив страхову виплату (відшкодування) за договором страхування майна, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхову виплату (відшкодування), має до особи, відповідальної за завдані збитки.

До таких випадків, зокрема, відноситься виплата страховиком за договором добровільного страхування страхового відшкодування страхувальнику (потерпілому), внаслідок чого до такого страховика переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, зокрема, й до страхувальника за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року в справі № 910/2603/17 висловила правову позицію, згідно з якою перехід права вимоги потерпілого (страхувальника) у деліктному зобов`язанні до страховика в порядку статті 993 Цивільного кодексу України є суброгацією.

При цьому, помилковим є ототожнення права вимоги, визначеного статтею 993 Цивільного кодексу України, із правом вимоги (регресу), визначеного статтею 1191 Цивільного кодексу України, оскільки наведені норми регулюють різні за змістом правовідносини суброгацію у страхових відносинах та регрес.

Так, на відміну від суброгації у страхових відносинах, де, як вже зазначено вище, право вимоги переходить від потерпілого (страхувальника) до страховика, а деліктне зобов`язання продовжує існувати, при регресі основне (деліктне) зобов`язання припиняється та виникає нове (регресне) зобов`язання, в межах якого у кредитора (третьої особи, що виконала обов`язок замість винної особи перед потерпілим) виникає право регресної вимоги до такої винної особи.

Це виходить із змісту статей 559 та 1191 Цивільного кодексу України, за якими зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином; особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Зважаючи на зміст наведених норм Цивільного кодексу України, право зворотної вимоги (регресу) не переходить від однієї особи до іншої, як у випадку заміни сторони (кредитора) у вже існуючому зобов`язанні (при суброгації у страхових відносинах). При регресі право регресної вимоги виникає, тобто є новим правом кредитора за новим в даному випадку регресним зобов`язанням, що виникло внаслідок припинення основного (деліктного) зобов`язання шляхом виконання обов`язку боржника (винної особи) у такому деліктному зобов`язанні третьою особою.

В цілому, як за змістом статті 1191 так і за змістом статті 993 Цивільного кодексу України, йдеться про виконання обов`язку боржника перед потерпілим третьою особою. Водночас ці норми встановлюють різний порядок виникнення прав вимоги до винної особи у деліктному зобов`язанні.

У спірних (страхових) відносинах застосуванню підлягають норми статті 993 Цивільного кодексу України, які визначають спеціальний порядок переходу прав вимоги до винної особи від страхувальника (потерпілого) до страховика, що відшкодував шкоду потерпілому суброгацію.

Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 10.07.2018 року в справі № 905/2970/16.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року в справі № 910/171/17 відображено правову позицію, згідно з якою на підставі вищевказаних правових норм до страховика потерпілого переходить право вимоги до заподіювача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування.

Отже, страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 Цивільного кодексу України, шляхом звернення з позовом до страховика, в якого заподіювач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

При цьому, у постанові від 02.04.2018 року в справі № 910/32720/15 Верховний Суд зазначив, що вказівка у межах витрат, означає, що загальна сума вимоги, яка заявлена страховиком, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, не може перевищувати суму, яка ним реально сплачена.

Вказівка про те, що до такого страховика переходить право вимоги саме яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, а не право вимоги саме в розмірі виплаченого страхового відшкодування, служить засобом убезпечення особи, до якої пред`являється вимога, від включення страховиком та страхувальником за договором добровільного майнового страхування до такої вимоги зайвих, необґрунтованих та завищених витрат.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов`язковим для виконання його сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

У свою чергу, частина 2.1 статті 2 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів прямо визначає пріоритет даного Закону перед положеннями інших актів цивільного законодавства України.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Таким чином, для визначення складових витрат, які підлягають відшкодуванню саме страховиком цивільно-правової відповідальності, в даному випадку підлягають застосуванню саме спеціальні норми пункту 22.1 статті 22 та статті 30 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Тобто, наведеними положеннями встановлено, що розмір відповідальності страховика за полісом обмежується розміром відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу в межах встановлених відповідним полісом ліміту відповідальності та франшизи.

Відповідно до пункту 9 частини 2 статті 7 Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні встановлено, що проведення оцінки майна є обов`язковим для визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Норма частини 1 статті 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яка передбачає відшкодування страховиком саме оціненої шкоди, не встановлює імперативного обов`язку щодо проведення такої оцінки саме суб`єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні, а отже, така оцінка може бути здійснена на підставі рахунку СТО чи акту виконаних робіт.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові у справі № 910/22886/16 від 01.02.2018 року.

Суд вважає, що проведення оцінки завданої шкоди суб`єктом оціночної діяльності є необхідним лише у випадку наявності підстав для вирахування коефіцієнта фізичного зносу у випадках і порядку, передбаченому Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092).

Відповідно до пункту 7.38 вказаної Методики значення коефіцієнта фізичного зносу (Ез) приймається таким, що дорівнює нулю для нових складників та для складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує 5 років з для легкових КТЗ виробництва країн СНД та 7 років для інших легкових КТЗ.

Згідно з пунктом 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, строк експлуатації - період часу від дати виготовлення КТЗ до дати його оцінки.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що рік випуску пошкодженого транспортного засобу SINAN TANKER, реєстраційний номер НОМЕР_1 2021, а отже на момент ДТП строк його експлуатації не перевищував строку, встановленого у пункті 7.38 Методики.

Враховуючи, зокрема, виставлений СТО Приватним підприємством КВАДРІС-Н рахунок від 03.04.2023 року № 74 на оплату відновлювального ремонту напівпричепа SINAN TANKER, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в сумі 48 684,00 грн., страховим актом позивача № 116252-1 спірну в даній справі ДТП визнано страховим випадком та вирішено виплатити страхове відшкодування у розмірі 48 684,00 грн. Слід також зазначити, що у наведеному страховому акті позивач вказав про наявність у нього права регресного стягнення суми відшкодування з ОСОБА_1 .

Платіжною інструкцією від 16.05.2023 року № 44976 позивач виплатив страхове відшкодування у розмірі 48 684,00 грн. із призначенням платежу: Страх. в?дшкод. ПП Автотранском, 36153111, Sinan SNTYSB р.н. НОМЕР_1 , зг. Рах. № 74 в?д 03.04.2023 р. зг. СА 116252-1 без ПДВ &422010&9067&.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Універсальна посилалося на те, що до нього в межах фактичних затрат по виплаті страхового відшкодування за договором добровільного страхування перейшло право вимоги, яке страхувальник (потерпілий) мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток, в сумі 47 184,00 грн. (фактично виплачені позивачем грошові кошти без урахування франшизи в розмірі 1 500,00 грн.).

Відповідно до пункту 12.2 статті 12 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Разом із тим, за правилами пункту 35.1 статті 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до пункту 36.1 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

За положенням пункту 36.2 статті 36 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Відповідно до підпункту 37.1.4 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу норм спеціального Закону можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 року в справі № 465/4287/15.

Відтак, право отримати відшкодування завданої шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів узятих на себе зобов`язань виникає виключно за умови подання потерпілим у визначений законодавством строк заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування) та пов`язаного з цим ризику, який полягає у можливості реалізації страховиком наданого йому положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів права на відмову у виплаті страхового відшкодування в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених строків.

При цьому, закріплюючи в положеннях указаної норми відповідні правові наслідки, законодавець не ставив їх настання в залежність від суб`єкта звернення із заявою до страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів про здійснення страхового відшкодування, а навпаки, презюмував те, що з відповідною заявою має звернутися потерпілий або інша особа, яка має право на отримання відшкодування, що закріплено в положеннях статті 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

З огляду на викладене вбачається, що закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів право страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18).

З матеріалів справи вбачається, що спірна дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої застрахованому позивачем транспортному засобу було завдано шкоди, відбулася 16.07.2022 року, тоді як із заявою про страхове відшкодування (шляхом подання позову безпосередньо до господарського суду міста Києва) позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта лише у жовтні 2025 року (зі спливом більше трьох років).

При цьому, суд врахував таке.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 звернула увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди, так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку ДТП.

Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Слід зазначити, що відповідно до статті 12 Цивільного кодексу України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та статті 13 Цивільного кодексу України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

Змістом зазначених норм права встановлюється як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і унормовується, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить про свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 Цивільного кодексу України).

При цьому, Цивільний кодекс України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 Цивільного кодексу України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 Цивільного кодексу України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому, особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Як було зазначено вище, відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.

Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права.

Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП.

Означена правова позиція була викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року в справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18).

В іншій постанові (від 11.12.2019 року в справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19)) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає.

Поняття преклюзивні строки здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю позовна давність (строк захисту порушеного права особи).

Так, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 Цивільного кодексу України). При цьому, закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.

Відповідно до положень статей 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Поряд із цим, законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 Цивільного кодексу України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.

Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом із тим, ані Закон України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено Цивільного кодексу України при пропуску позовної давності.

Водночас Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності.

Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку.

Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, прямо передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 Цивільного кодексу України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 Цивільного кодексу України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Вищенаведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 року в справі № 147/66/17.

Обґрунтовуючи пропуск встановленого законом річного строку на звернення до відповідача із заявою про відшкодування спірної суми страхового відшкодування з незалежних від потерпілої особи (позивача) причин, Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Універсальна посилалося на те, що воно подало до суду позов про стягнення з ОСОБА_1 (винуватця ДТП) відшкодування нанесеної ним страхувальнику шкоди в розмірі 48 684,00 грн. Однак, під час розгляду судом даної справи (№ 488/5181/24) було з`ясовано, що у постанові Біляївського районного суду Одеської області від 18.08.2022 року в справі № 496/3080/22 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності була допущена описка, а саме: реєстраційним номером транспортного засобу MAN, яким керував ОСОБА_1 на момент ДТП, було вказано НОМЕР_3 , замість правильного НОМЕР_2 . Помилка у реєстраційному номері цього автомобіля у постанові суду від 18.08.2022 року в справі № 496/3080/22 фактично унеможливила ідентифікацію страхового випадку, що об`єктивно перешкоджало своєчасному поданню позивачем відповідної заяви до страховика.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Приватне акціонерне товариство Страхова компанія Універсальна звернулося до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 завданої шкоди у порядку регресу.

Ухвалою від 18.11.2024 року Корабельний районний суд міста Миколаєва передав цивільну справу № 488/5181/24 за позовом Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу на розгляд за підсудністю до Баштанського районного суду Миколаївської області.

Ухвалою від 17.01.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області прийняв до провадження справу № 488/5181/24 та призначив її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою від 21.02.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області на підставі відповідного клопотання позивача залучив Публічне акціонерне товариство Страхова компанія Оранта до участі у справі № 488/5181/24 в якості співвідповідача.

Рішенням від 23.05.2025 року в справі № 488/5181/24 (провадження № 2/468/138/25) Баштанський районний суд Миколаївської області задовольнив вимоги Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна та стягнув з Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта на користь позивача 47 184,00 грн. відшкодування шкоди в порядку регресу, а також стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 1 500,00 грн. відшкодування шкоди в порядку регресу (що становить розмір франшизи за полісом № 206958280).

У наведеному рішенні суд вказав, зокрема, про те, що ОСОБА_1 при розгляді справи в суді підтвердив, що керував відповідним автомобілем з напівпричепом та допустив ДТП, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності. При цьому, автомобіль та причіп, яким він керував, були застраховані в ПАТ Страхова компанія Оранта, яке він повідомив про ДТП.

Разом із тим, постановою від 16.09.2025 року (провадження № 22-ц/812/1373/25) Миколаївський апеляційний суд рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 23.05.2025 року в частині задоволення позовних вимог Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна до Публічного акціонерного товариства Страхова компанія Оранта скасував та закрив провадження у справі в цій частині позову з огляду на приписи пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства).

У той же час, відповідно до статті 33 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний:

дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди;

вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди;

поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси;

невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Відповідно до статті 331 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страхувальник, інша особа, відповідальність якої застрахована, водій транспортного засобу, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, особа, яка має право на отримання відшкодування (потерпілий), зобов`язані сприяти страховику та МТСБУ в розслідуванні причин та обставин дорожньо-транспортної пригоди, а саме: надати для огляду належний їй транспортний засіб або інше пошкоджене майно, повідомити страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) про всі відомі їй обставини та надати для огляду та копіювання наявні у неї документи щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди протягом семи робочих днів з дня отримання нею відповідної інформації або документа. Якщо зазначені особи з поважних причин не мали змоги виконати ці дії, вони мають підтвердити це документально.

На підставі письмового запиту страховика або МТСБУ відповідний підрозділ Національної поліції зобов`язаний надати йому довідку про дорожньо-транспортну пригоду, форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством внутрішніх справ України; заклад охорони здоров`я - довідку про тимчасову втрату працездатності (лікування), форма та порядок видачі якої встановлюється Міністерством охорони здоров`я України, відомості про діагноз, лікування та прогноз хвороби потерпілого, висновки судово-медичної експертизи, а також іншу інформацію, необхідну для вирішення питання щодо здійснення страхового відшкодування або регламентної виплати; медико-соціальна експертна комісія - документи, що підтверджують ступінь втрати професійної чи загальної працездатності потерпілого; суди та правоохоронні органи - копії наявних документів щодо обставин скоєння дорожньо-транспортної пригоди, розміру заподіяної та відшкодованої шкоди.

Зазначені в цьому пункті документи надаються безоплатно.

За умовами статті 34 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування.

Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків.

Для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися експерти або юридичні особи, у штаті яких є експерти.

Проте, матеріали справи не містять доказів вчинення Приватним акціонерним товариством Страхова компанія Універсальна (страховиком) належних та достатніх дій, направлених на розслідування події, що містить ознаки страхового випадку, у тому числі здійснення запитів щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування, зокрема, до Національної поліції, працівниками якої був складений протокол про адміністративне правопорушення від 17.07.2022 року серії ААБ № 016211.

Більше того, позивач ні у позовній заяві, ні у відповіді на відзив на позов не вказав конкретної дати, з якої останньому стало відомо про дійсні обставини страхового випадку та осіб, відповідальних за відшкодування завданої шкоди.

Слід також зазначити, що статтями 35.1, 35.2 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, якими визначено форму, зміст заяви про виплату страхового відшкодування та перелік документів, які додаються до такої заяви, не встановлено вимоги разом із заявою про виплату страхового відшкодування подавати судове рішення щодо притягнення до адміністративної відповідальності винуватця ДТП, на описку в якому позивач посилався як на обставину, що фактично унеможливила ідентифікацію страхового випадку та об`єктивно перешкодила своєчасному поданню позивачем відповідної заяви до страховика винної особи.

Крім того, зі змісту адресованих позивачу та наявних у матеріалах справи пояснень водія пошкодженого транспортного засобу ОСОБА_2 , датованих 17.07.2022 року, вбачається, що повідомлення страховика про ДТП відбулося засобами телефонного зв`язку ще 17.07.2022 року о 00:04 год., а винуватцем ДТП є водій транспортного засобу MAN з реєстраційним номером НОМЕР_2 (тобто дійсним номером цього автомобіля, що давав позивачеві змогу ідентифікувати страховий випадок та осіб, відповідальних за шкоду, а також своєчасно подати відповідну заяву про відшкодування до відповідача).

За таких обставин, враховуючи недоведеність пропуску позивачем встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів строку через незалежні від нього (потерпілої особи) причини, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову Приватного акціонерного товариства Страхова компанія Універсальна у даній справі.

Враховуючи наведене, у задоволенні вимог позивача слід відмовити.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України залишаються за позивачем та компенсації останньому не підлягають.

Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 26.12.2025 року.

Суддя В.С. Ломака