РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2025Справа № 910/12647/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпорт Лоджістік Групп"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс"

про стягнення грошових коштів

Суддя Котков О.В.

без повідомлення учасників справи

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва з позовом звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Імпорт Лоджістік Групп" (далі - ТОВ "Імпорт Лоджістік Групп", позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс" (далі - ТОВ "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс", відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 23 436,78 грн., що укладений у спрощений спосіб.

У обґрунтування своїх вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору поставки, укладеного сторонами у спрощений спосіб, в частині своєчасної сплати вартості поставленого товару за видатковими накладними № 181 від 28.05.2025, № 182 від 28.05.2025, № 289 від 13.06.2025, № 295 від 16.06.2025, внаслідок чого у відповідача виникла заборгованість.

У позові ТОВ "Імпорт Лоджістік Групп" просить стягнути з відповідача основний борг у сумі 23 419,46 грн., 3 % річних у сумі 17,32 грн., що разом становить 23 436,78 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 за вказаною позовною заявою було відкрите провадження, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у визначений законом строк відзив на позов не надав. Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Отже, враховуючи, що відповідач не скористався наданим йому правом у межах визначеного законом процесуального строку на подання відзиву, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору за відсутності відзиву відповідача.

Разом з тим, 26.11.2025 від відповідача надійшли додаткові пояснення по суті справи, у яких відповідач проти позову заперечив, зазначив, що договір поставки № ІЛГ-715 від 27.05.2025, зазначений у видаткових накладних, між сторонами не укладався, а видаткові накладні, на які посилається позивач, містять факсиміле підпису позивача. Також відповідач не надавав повноважень механіку по випуску автотранспорту Семенову С. на отримання товару згідно з видатковими накладними № 181 від 28.05.2025 та № 182 від 28.05.2025. Просив відмовити у задоволенні позову.

05.12.2025 від відповідача надійшли додаткові докази часткової оплати заборгованості на суму 10 023,14 грн. (платіжна інструкція № 1598 від 07.11.2025).

Розглянувши подані матеріали, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази в сукупності достатні для прийняття законного то обґрунтованого судового рішення, відповідно до ст.ст. 236, 252 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та інші заяви по суті спору, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Між ТОВ "Імпорт Лоджістік Групп" (постачальник) та ТОВ "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс" (покупець) була досягнута домовленість, згідно з якою позивач зобов`язався поставити товар, а відповідач зобов`язався його прийняти та оплатити.

Так, 28.05.2025, 13.06.2025 та 16.06.2025 позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 23 419,46 грн., що підтверджується видатковими накладними № 181 від 28.05.2025, № 182 від 28.05.2025, № 289 від 13.06.2025, № 295 від 16.06.2025, підписаними сторонами без зауважень електронними підписаними зі скріпленням підписів електронними печатками, рахунками на оплату № 253 від 28.05.2025, № 254 від 28.05.2025, № 345 від 11.06.2025, № 390 від 16.06.2025, податковими накладними № 87 від 28.05.2025, № 88 від 28.05.2025, № 78 від 13.06.2025, № 84 від 16.06.2024, зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ст. 205 ЦК України).

Таким чином, зважаючи на зміст спірних правовідносин та враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли господарські правовідносини надання послуг шляхом укладення договору у спрощений спосіб.

Проте, як свідчать матеріали справи, незважаючи на реєстрацію позивачем податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 23 419,46 грн., відповідач свої зобов`язання зі сплати вартості поставленого товару виконав неналежним чином, вартість товару за договором не сплатив.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ст. 692 ЦК України).

Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що видаткові накладні, на які посилається позивач, - № 181 від 28.05.2025, № 182 від 28.05.2025, № 289 від 13.06.2025, № 295 від 16.06.2025, містять факсиміле позивача,

Проте, відповідачем не доведено належними доказами, що наявний на вказаних видаткових накладних підпис з боку позивача є факсимільним підписом. При цьому, видаткові накладні № 289 від 13.06.2025 та № 295 від 16.06.2025, були підписані сторонами електронним підписом зі скріпленням їх підписів електронними печатками. А зазначення на видаткових накладних № 181 від 28.05.2025 та № 182 від 28.05.2025, що товар з боку відповідача отримав механік по випуску автотранспорту Семенов С., не спростовує самого факту отримання товару відповідачем за цими видатковими накладними.

З матеріалів справи вбачається, що 23.09.2025 позивач звернувся до ТОВ "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс" з вимогою № 4, у якій просив стягнути з відповідача заборгованість у сумі 23 419,46 грн. у семиденний строк з дня пред`явлення вимоги. Вказана вимога була отримана відповідачем 29.09.2025, проте, залишена останнім без відповіді та задоволення.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час (ст. 530 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи по суті, відповідно до платіжної інструкції № 1598 від 07.11.2025, відповідач здійснив погашення основної заборгованості на суму 10 023,14 грн.

Отже, судом встановлено, що грошове зобов`язання відповідача в частині сплати коштів за поставлений товар у сумі 10 023,14 грн. припинилось, а тому в цій частині (про стягнення основного боргу на суму 10 023,14 грн.) провадження необхідно закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки відсутній предмет спору.

Що стосується іншої частини вимог ТОВ "Імпорт Лоджістік Групп" про стягнення 13 396,32 грн., то оскільки доказів належної сплати вартості поставленого товару на вказану суму відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з ТОВ "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс" заборгованості у сумі 13 396,32 грн. підлягають задоволенню.

Стосовно вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 17,32 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на встановлене судом прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання, вимога про стягнення 3 % річних є правомірною.

За результатами здійсненої судом перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення 3% річних судом встановлено, що їх розмір відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства і є арифметично вірним, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у сумі 17,32 грн. є підлягає задоволенню в заявленій позивачем сумі.

Таким чином суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, що має своїм наслідком задоволення позову.

Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Позивачем також була подана заява про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 6 000,00 грн.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 129 ГПК України).

На підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу позивач долучив до матеріалів справи копію: свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ДП № 5554 від 10.02.2023, яке видане Скороход А.О.; ордеру на надання правничої допомоги адвокатом Скороход А.О. ТОВ "Імпорт Лоджістік Групп"; договору про надання правничої допомоги № 07/10/25 від 07.10.2025, укладеного між ТОВ "Імпорт Лоджістік Групп" та адвокатом Скороход А.О., відповідно до п. 4.1 якого вартість правових (юридичних) послуг за цим договором визначаються сторонами в спільно підписаних завданнях до цього договору; завдання № 1 від 07.10.2025 (додаток до договору) із зазначенням переліку наданих послуг, на суму 6 000,00 грн.; акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 1/07102025 від 20.10.2025 на суму 6 000,00 грн.

Наведені вище докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У той же час при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як зауважили Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховний Суд у справі № 905/1795/18, у справі № 922/2685/19, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У даному випадку суд враховує наступні критерії визначення розміру витрат на правову допомогу: категорія справи, яка належить до нескладних спорів; малозначність справи, виходячи з ціни позову; характер спірних відносин (поставка товару); розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи; обсяг виконаної адвокатом роботи під час підготовки позовної заяви.

Також суд враховує, що представнику позивача, як кваліфікованому юристу зі статусом адвоката, що передбачає відповідну фахову підготовку, професійні знання, практичний досвід участі у справах, об`єктивно потребувалось небагато часу на опрацювання матеріалів справи, аналіз чинного законодавства з урахуванням предмета спору і предмета доказування та підготовку процесуальних документів.

При цьому, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію стосовно того, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Також суд враховує висновок Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, згідно з яким витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Отже, з метою дотримання критерію розумності та співмірності між обсягом роботи, проведеної адвокатом, та заявленими витратами, понесеними на оплату адвокатських послуг, суд вважає за доцільне зменшити розмір заявлених судових витрат на професійну правничу допомогу та встановити їх в сумі 4 000,00 грн.

Одночасно суд враховує положення ч. 9 ст. 129 ГПК України, відповідно до яких у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

За таких обставин, враховуючи, також закриття провадження щодо вимог про стягнення основної заборгованості в частині за відсутністю предмета спору та те, що даний спір виник внаслідок порушення ТОВ "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс" своїх зобов`язань, судовий збір у сумі 2 422,40 грн., сплачений позивачем, суд покладає на відповідача.

Таким чином, судові витрати, які в цій справі складаються із судового збору в сумі 2 422,40 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн. покладаються на відповідача.

Керуючись ст. 73, 86, 129, 219, 233, 236, 238, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Провадження в частині позовних вимог про стягнення основного боргу у сумі 10 023,14 грн. закрити.

2. Позов задовольнити повністю.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дорожньо-Будівельне Управління "Мегаполіс" (04053, Україна, місто Київ, вулиця Кудрявська, будинок 3/5 офіс 4, ідентифікаційний код 38569225) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Імпорт Лоджістік Групп" (49035, м. Дніпро, вул. Роде Карла, буд. 169, ідентифікаційний код 44885780) основний борг у сумі 13 396 (тринадцять тисяч триста дев`яносто шість) грн. 32 коп., 3 % річних у сумі 17 (сімнадцять) грн. 32 коп., судовий збір 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп., витрати на правничу допомогу у сумі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 30 грудня 2025 року.

Суддя О.В. Котков