ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року м. ЧернівціСправа № 926/853/25

За позовом Керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України, м.Чернівці

до відповідача 1 Фізичної особи-підприємця Піліпосяна Геворга Вітяєвича, м. Чернівці

відповідача 2 Державного підприємства дослідного господарства «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України, м. Чернівці

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Буковинська державна сільськогосподарська дослідна станція Карпатського регіону НААН України, м. Чернівці

про визнання договору відповідального зберігання недійсним та повернення майна

Суддя О.В. Гончарук

Секретар судового засідання Медвідчук І.В.

Представники сторін:

від позивача не з`явився;

від відповідача 1 Бурак К.Я. (ордер № 1110708 від 05.05.2025);

від відповідача 2 не з`явився;

від третьої особи Лесик О.Б.

У підготовчому засіданні приймає участь прокурор Кацап-Бацала Ю.М.

Обставини справи: Керівник Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України звернувся до Господарського суду Чернівецької області з позовом до Фізичної особи-підприємця Піліпосяна Геворга Вітяєвича в якому просить:

- визнати недійсним договір відповідального зберігання від 09.02.2017 (від 02.10.2020 з урахуванням зміни предмета спору) укладений між Державним підприємством дослідним господарством «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України, в особі ліквідатора Поповича Д.М. та Фізичною особою-підприємцем Піліпосян Геворг Вітяєвич.

- зобов`язати ФОП Піліпосяна Геворга Вітяєвича повернути державі в особі Національної академії аграрних наук України приміщення їдальні з інвентарним номером 11А, площею 329,1 кв.м за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова,53 К, яке передане на підставі договору відповідального зберігання від 09.02.2017.

Позовні вимоги обґрунтовані обставинами, пов`язаними з укладенням, на думку прокурора, удаваного договору відповідального зберігання майна від 09.02.2017 між ліквідатором підприємства-банкрута Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України та Фізичною особою-підприємцем Піліпосян Геворгом Вітяєвичем власником майна якого є Національна академія аграрних наук України, який насправді є договором оренди.

Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 18.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Буковинську державну сільськогосподарську дослідну станцію Карпатського регіону НААН та призначено підготовче засідання на 11.04.2025.

Ухвалою суду від 11.04.2025 відкладено підготовче засідання на 05.05.2025.

05 травня 2025 року через відділ документального та інформаційного забезпечення суду від відповідача надійшло клопотання(вх. № 1483) про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

У підготовчому засіданні 05.05.2025 оголошено перерву до 16.05.2025.

07 травня 2025 року через систему Електронний суд, від відповідача надійшла заява (вх. № 1931) про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.

16 травня 2025 року через систему Електронний суд від відповідача надійшло клопотання (вх. № 1628) про продовження строку на подання відзиву на позов.

Ухвалою суду від 16.05.2025 залучено до участі у справі відповідача 2 Державне підприємство дослідне господарство Центральне Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України та відкладено підготовче засідання на 17.06.2025.

19 травня 2025 року від прокурора надійшла заява (вх. № 2114) про долучення до матеріалів справи доказів надіслання позовної заяви відповідачу 2.

30 травня 2025 року через систему Електронний суд від відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 2282) в якому зазначається, що відповідач не погоджується із доводами викладеними у позовній заяві, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Одночасно відповідач 1 у своєму відзиві відповідно до статті 90 Господарського процесуального кодексу здійснює письмове опитування учасників справи, як свідків.

Також відповідач 1 зазначає, щодо наявності підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку з тим, що спір у даній справі виник між державою в особі позивача та державою в особі відповідача 2.

12 червня 2025 року від прокуратури через систему Електронний суд надійшла заява про зміну предмета позову, а саме:

- визнати недійсним договір зберігання майна від 09.02.2017 укладений між Державним підприємством дослідним господарством Центральне Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України, в особі ліквідатора Рубанюка В.С. та Фізичною особою-підприємцем Піліпосян Геворг Вітяєвич.

- ФОП Піліпосяну Геворгу Вітяєвичу повернути державі в особі Національної академії аграрних наук України приміщення їдальні з інвентарним номером 11А, площею 329,1 кв.м за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова,53 К.

13 червня 2025 року від прокуратури через систему Електронний суд надійшла відповідь на відзив (вх. № 2450) в якій прокурор вважає викладені обставини у відзиві хибними та такими, що не відповідають вимогам законодавства. Одночасно щодо питань поставлених у відзиві на позовну заяву, прокурор зазначає, що представник відповідача не наділений правом для застосування даної статті, а також вважає зазначені питання такими, що не стосуються предмету спору.

Також прокурор зазначає, що відповідач 2 не є органом державної влади чи суб`єктом владних повноважень, а лише являється державним підприємством, а отже вказаним на думку прокурора спростовуються твердження відповідача 1 про необхідність закриття провадження у справі.

17 червня 2025 року від відповідача 2, через відділ документального та інформаційного забезпечення, надійшло клопотання (вх. № 1988) про розгляд справи спочатку та відкладення підготовчого засідання на іншу дату.

Ухвалою суду від 17.06.2025 задоволено клопотання прокурора про зміну предмета позову та відкладено підготовче засідання на 25.06.2025.

Ухвалою суду від 25.06.2025 відкладено підготовче засідання на 24.07.2025.

24 липня 2025 року від відповідача 1 через систему Електронний суд надійшло клопотання (вх. № 2451) про витребування доказів судом.

24 липня 2025 року від відповідача 1 через систему Електронний суд надійшло клопотання (вх. № 2452) про зобов`язання позивача надати відповідь на запитання в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України.

24 липня 2025 року через систему Електронний суд від позивача надійшло клопотання (вх. № 2995) про розгляд справи за відсутності представника.

Підготовче засідання призначене на 24.07.2025 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Гончарука О.В. у щорічній відпустці, а підготовче засідання призначено на 15.08.2025.

У підготовчому засіданні 15.08.2025 представник відповідача просив задовольнити клопотання про зобов`язання учасника справи надати відповіді на запитання у справі та витребування доказів.

Прокурор та представник третьої особи проти задоволення цих клопотань заперечували.

У цьому ж засіданні оголошено перерву до 21.08.2025.

Ухвалою суду від 21.08.2025 задоволено клопотання відповідача 1 про зобов`язання учасника справи надати відповіді на запитання у справі зобов`язано Національну академію аграрних наук України у строк до 11.09.2025 надати відповіді на запитання, поставлені відповідачем позивачу у відзиві на позовну заяву. У задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів відмовлено та відкладено підготовче засідання на 11.09.2025.

« 11» вересня 2025 року від позивача, через систему «Електронний суд» надійшла заява (вх. № 3653) на виконання ухвали суду від 21.08.2025 з поясненнями на запитання відповідача 1.

У судовому засіданні 11.09.2025 оголошено перерву до 18.09.2025.

« 18» вересня 2025 року від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Буковинська державна сільськогосподарська дослідна станція Карпатського регіону НААН України, надійшла заява (вх. № 3769) про неможливість забезпечити явку свого представника та про підтримання позовних вимог прокурора в повному обсязі.

« 18» вересня 2025 року від відповідача 1, через систему «Електронний суд» надійшло клопотання (вх. № 3772) про проведення даного підготовчого засідання без участі представника.

Ухвалою суду від 18.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 16.10.2025.

« 16» жовтня 2025 року від відповідача 1, через систему «Електронний суд», надійшло клопотання (вх. № 3492) про відкладення розгляду справи, в якому просить відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятості представника відповідача 1 у іншому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 16.10.2025 відкладено розгляд справи на 11.11.2025.

Судове засідання призначене на 11.11.2025 не відбулось у зв`язку із неможливістю проведення технічної фіксації судового засідання за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку про що відповідальними працівниками суду складено відповідний акт. Розгляд справи при цьому відкладено на « 25» листопада 2025 року.

У судовому засіданні 25.11.2025 оголошено перерву до 09.12.2025, а в подальшому до 19.12.2025.

Прокурор та представник третьої особи наполягали на задоволенні позову з підстав, зазначених у позовній заяві, а представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на обставини та вимоги законодавства, зазначені у відзиві на позовну заяву. Також представником відповідача подано заяву про застосування строків позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Згідно ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, як здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і порядку, що визначені законом.

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру".

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Щодо визначення у даній справі позивача інтереси якого представляє прокурор, судом встановлено, що Національна академія аграрних наук України (НААН) це самоврядна наукова організація, заснована на державній власності, що є державною організацією, створена як неприбуткова державна бюджетна установа відповідно до п. 1 р. 1 Статуту Національної академії аграрних наук України (в новій редакції) від 15-23.04.2021 (зареєстровано 20.08.2021 №2947/5).

Згідно з п. 2 р.1 Статуту Національної академії аграрних наук України (в новій реакції) від 15-23.04.2021 НААН є правонаступником Української академії аграрних наук, яка заснована Постановою Ради Міністрів УРСР від 22.09.1990 №279 (ЗП УРСР, 1990 р, №10, ст. 59) на базі Південного відділення ВАСГНІЛ.

Оспорюваний договір відповідального зберігання від 09.02.2017 укладений між Державним підприємством дослідним господарством «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України, в особі ліквідатора Поповича Д.М. та Фізичною особою-підприємцем Піліпосян Геворг Вітяєвич.

Рішенням Господарського суду Чернівецької області у справі №5027/805-б/2012 від 08.02.2021 (дата набрання законної сили 03.03.2021) за позовом державного підприємства Дослідне господарство Центральне Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства до Національної академії аграрних наук України, Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України про визнання незаконним та скасування рішення у межах справи №5027/805-б/2012 за заявою управління Пенсійного фонду України в м. Чернівцях до державного підприємства Дослідне господарство Центральне про визнання банкрутом у задоволенні позову відмовлено та встановлено наступне.

30.06.1999 року Постановою Президії Української академії аграрних наук оформленою протоколом № 13 прийняте рішення про створення на базі частини земель та майна виробничого підрозділу Чернівецької державної сільськогосподарської дослідної станції державного дослідного господарства на самостійному балансі з правами юридичної особи, підпорядкувавши його станції.

Вказаною Постановою затверджено назву новоствореного господарства «Державне дослідне господарство «Центральне» Чернівецької державної сільськогосподарської дослідної станції УААН».

24.02.2000 року було зареєстроване Державне підприємство «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільськогосподарського господарства Карпатського регіону Національної Академії аграрних наук України на баланс Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Національної Академії аграрних наук України, про що здійснено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань про включення за №0000282, присвоєно ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України за №00729876.

Згідно п. 1.3 Статуту ДП ДГ «Центральне» підприємство підпорядковане безпосередньо - Буковинській державній сільськогосподарській дослідній станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України; загальне підпорядкування - Національній академії аграрних наук України, як органу по управлінню державним майном.

У відповідності до п. 4.9 Статуту ДП ДГ «Центральне», майно ДП ДГ «Центральне» є державною власністю і закріплене НААН на праві господарського відання.

З метою забезпечення діяльності підприємства НААН був створений статутний капітал ДПДГ «Центральне» в розмірі 4449000,00 гри., про що свідчить інформація з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

В рахунок внеску в статутний капітал НААН передало майно та інші активи на загальну суму 4449000,00 грн. за цінами на момент реєстрації Позивача. Перелік активів, що були передані Позивачу визначені протоколом розподілу основних засобів і основних оборотних пасивів і активів між Буковинським інститутом агропромислового виробництва і Державним дослідним господарством «Центральне» на виконання наказу Української академії аграрних наук №126 від 6 грудня 1999 року станом на 1 січня 2000 року.

Частиною 4 статті 75 ГПК встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

За приписами частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі № 910/9823/17.

Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України» №24465/04 від 19.02.2009, «Пономарьов проти України» №3236/03 від 03.04.2008).

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №927/1099/20 від 02.02.2022 зроблено висновок про те, що відповідно до пункту 9 частини 1 статті 3, частини 1 статті 4, статті 8 Закону України "Про управління об`єктами державної власності" Національна академія наук України, галузеві академії наук є суб`єктами управління об`єктами державної власності, зокрема, державним майном, переданим цим суб`єктам в безстрокове безоплатне користування, у зв`язку з чим у прокурора виникає підстава для представництва прокурором інтересів держави.

У п. 95 Постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 520/8065/19 від 10.04.2024 зроблено правовий висновок про те, що оскільки НАН України наділений повноваженнями щодо управління об`єктами державної власності, що належать до сфери його управління, тобто на основі законодавства здійснює управлінські функції, то прокурор має повноваження на представництво інтересів держави в особі НАН України, що відповідає приписам частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII.

Вищезгадані судові рішення та Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, відтак судове рішення у справі №5027/805-б/2012 від 08.02.2021 (набрало законної сили 03.03.2021) не може бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, не можуть їм суперечити. Обставини, встановлені при розгляді справи №5027/805-б/2012, а саме відносно того, що Національна академія аграрних наук України є органом, уповноваженим управляти майном ДП «Дослідне господарство «Центральне» є доведеними в силу частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, а в матеріалах справи відсутні докази, які б спростували зазначене.

Крім цього, згідно з ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Відповідно до ч. 4 ст. 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує: 1) в чому полягає порушення інтересів держави, 2) необхідність їх захисту, 3) визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає 4) орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття "інтерес держави".

24.23.2025 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до національної академії аграрних наук (вх. №52-12895ВИХ-24) з проханням надати інформацію чи вживалися НААН заходи щодо усунення порушень інтересів держави щодо припинення неправомірного використання ФОП Піліпосян В.Г., для здійснення власної діяльності, окремих господарських споруд, зокрема їдальні за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова, 53 Л в тому числі шляхом звернення до суду.

15.01.2025 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до національної академії аграрних наук (вх. №52-461ВИХ-25) з проханням надати до окружної прокуратури інформацію про наміри вжиття НААН заходів з приводу припинення неправомірного використання ФОП Піліпосян В.Г., для здійснення власної діяльності, окремих господарських споруд, зокрема їдальні за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова, 53 К, яка перебуває на балансі та в оперативному управлінні БДСДС Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН. У випадку відсутності таких намірів, прошу зазначити чи не заперечує НААН щодо представництва прокуратурою інтересів держави в особі НААН з даного приводу.

В цьому ж зверненні прокуратурою зазначається, що у разі не звернення до суду самостійно, Чернівецькою окружною прокуратурою, буде вирішене питання про вжиття заходів представницького характеру на захисті інтересів держави в особі Національної академії аграрних наук України шляхом пред`явлення до суду відповідної позовної заяви на підставі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

20.01.2025 Національною академією аграрних наук надано відповідь на звернення Чернівецької окружної прокуратури від 15.01.2025 вх. №52-461ВИХ-25 (вих №10.2.12/29) якою повідомляється, що Національна академія аграрних наук України не буде заперечувати в разі наявності підстав, щодо представництва інтересів держави в суді Чернівецькою окружною прокуратурою.

31.01.2025 Чернівецька окружна прокуратура повідомила Національну академії аграрних наук (вх. №52-1037ВИХ-25) про підготовку позовної заяви для звернення до суду в інтересах НААН у зв`язку з відсутністю намірів звернення до суду у останньої.

Відповідно до частини 1, 2 ст. 17 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» Національна академія наук України є вищою науковою самоврядною організацією України. Національна академія наук України заснована на державній власності і є державною організацією, створеною як неприбуткова державна бюджетна установа. Національна академія наук України організує і здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження з найважливіших проблем природничих, технічних, суспільних і гуманітарних наук.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/3486/18 від 16.04.2019 у п.5.6 викладено правову позицію про те, що представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.

Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява 61517/00, пункт 27).

Водночас існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі "Менчинська проти Російської Федерації" (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): "Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави".

Водночас, ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 № 1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені і ефективні органи.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави" висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

З урахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Таким чином, "інтереси держави" охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація "інтересів держави", особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 зі справи № 806/1000/17).

Слід звернути увагу, що згідно зі ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

- якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження;

- у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

"Не здійснення захисту" виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

"Неналежність" захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Аналогічну правову позицію викладено у Постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/11919/17 від 17.10.2018.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Означену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.

Відтак, прокурор звернувся до суду в інтересах Національної академії аграрних наук України (позивача), яка є державною неприбутковою бюджетною установою. Майно ДПДГ «Центральне» (відповідача 2) є державною власністю і закріплене НААН (позивача) на праві господарського відання. Спірне майно передано ФОП Піліпосян В.Г (відповідачу 1) на підставі договору відповідального зберігання від 09.02.2017, який є предметом спору у цій справі.

Як наслідок, прокурор звертався до позивача з письмовими зверненнями від 24.23.2025 вх. №52-12895ВИХ-24 та 15.01.2025 вх. №52-461ВИХ-25, 31.01.2025 вх. №52-1037ВИХ-25 про підготовку позовної заяви для звернення до суду щодо усунення порушень інтересів держави в тому числі шляхом звернення до суду, а 20.01.2025 прокурором отримано від позивача відповідь в якій останній зазначив, що не заперечуватиме у разі наявності підстав, щодо представництва інтересів держави в суді Чернівецькою окружною прокуратурою, при цьому інші заходи щодо захисту спірного державного майна позивачем не вживалися.

З огляду на викладене, судом встановлено право прокурора представляти інтереси позивача з метою захисту прав інтересів держави щодо володіння спірним майном та дотримання статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

02.10.2017 між Державним підприємством дослідним господарством «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН в особі ліквідатора Рабанюка В.С., що діяв на підставі ухвали Господарського суду Чернівецької області від 05.09.2017 у справі №5027/805-б/2012 (замовником) та Фізичною-особою підприємцем Піліпосяном Г.В., який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця №0040631 (зберігачем) укладено договір відповідального зберігання майна.

Відповідно до п.1.1. р. 1 Договору замовник передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання нежитлові приміщення, а саме: хлібобулочний цех-столова, інвентарний номер №11А, площею 270 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова, 53, Л, залишкова вартість 18381,64 що належить замовнику згідно переліку майна.

Згідно з п. 2.1. р. 2 Договору передача майна підтверджується складанням акту приймання-передачі, який являється невід`ємною частиною даного договору.

У пункті 3.1. розділу 3 Договору визначено, що замовник має право: в будь-який час зажадати від зберігача повернення його майна, яке передане на зберігання.

Відповідно до п. 3.2. р. 3 Договору замовник зобов`язаний: до початку повернення майна, яке передане на зберігання відшкодувати зберігачеві фактичні витрати понесені ним на збереження та утримання майна; повідомити зберігача про всі недоліки переданого майна; забрати майно від зберігача після закінчення строку зберігання та відшкодування понесених витрат зберігачем.

Згідно з п. 3.3. р. 3 зберігач зобов`язаний: вжити всіх заходів для збереження майна; дбати про передане на зберігання майно, як про своє власне; у разі виконання предмета договору, оплачувати за його користування; повернути майно на першу вимогу замовника в 5-и денний термін після відшкодування зберігачеві фактичних витрат понесених ним на збереження та утримання майна.

Пунктом 3.4. розділу 3 договору передбачено, що зберігач має право: залучити третіх осіб для зберігання даного майна; у разі необхідності використовувати дане приміщення.

Відповідно до п. 4.1. р.4 договору сторони домовилися, що вартість наданих послуг зберігачем по охороні, захисту та збереженню (підтриманню) майна в належному стані становить 2970 грн 00 коп (дві тисячі дев`ятсот сімдесят гривень 00 коп.) в місяць та залишається незмінною протягом терміну дії договору. Плата за послуги підлягає індексації згідно чинного законодавства.

Згідно з п. 4.2. р. 4 договору сторони дійшли згоди, що зберігач в рахунок вартості послуг за збереження даного майна має право використовувати приміщення.

Пунктом 4.3. розділу 4 договору визначено, що у разі невикористання нежитлових приміщень замовник, оплачує фактичну вартість зберігачеві за збереження та утримання майна до 5-го числа наступного місяця.

Відповідно до п. 4.4. р. 4 розрахунки між сторонами по цьому договору здійснюються у готівковій або безготівковій формі.

Згідно з п. 5.1. р. 5 договору у разі втрати (розкрадання) переданого на зберігання майна зберігач зобов`язується вжити заходів щодо відшкодування нестачі майна за цінами згідно переліку.

Пунктом 5.2. розділу 5 визначено, що сторони звільняються від відповідальності за невиконання зобов`язань, якщо таке невиконання викликане обставинами, що не залежать від волі сторін. Сторона зобов`язана письмово повідомити другу сторону про настання таких обставин з вказівкою на офіційне джерело інформації про них.

Відповідно до п. 6.1. р. 1 договору даний договір набирає чинності з дня його підписання та укладається на термін на один рік, якщо жодна сторона за п`ять днів до закінчення дії договору письмово не повідомить про намір його припинити, даний договір продовжується на один рік.

Згідно з п.6.2. р. 6 договору всі інші умови договору, не врегульовані цим договором, регулюються чинним цивільним законодавством України. Всі спори з приводу виконання або розірвання цього договору, н врегульовані переговорами сторін, вирішуються в судовому порядку.

Пунктом 6.3. розділу 6 передбачено, що сторони вправі в період дії цього договору вносити в нього зміни шляхом укладення відповідної додаткової угоди до договору.

Судом встановлено, що договір підписано ліквідатором ДПДГ «Центральне», скріплено печаткою ДПДГ «Центральне» та підписано зберігачем ФОП Піліпосян Г.В.

Факт передачі Державним підприємством дослідним господарством «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН Фізичній-особі підприємцю Піліпосян Г.В. нежитлових приміщень, а саме: хлібобулочний це-столова, інвентарний номер №11А площею 270 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Чернівці, вул. Каштанова, 53, Л, залишкова вартість 18381,64 що належить замовнику згідно переліку майна, не заперечується.

Згідно з Постановою президії національної академії аграрних наук України від 22.12.2016 протокол №22 «Про безоплатну передачу основних засобів з балансу Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської станції НААН» на баланс Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН постановлено: погодитись з пропозицією Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН щодо безоплатної передачі основних засобів з балансу Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН засвідченою підписом президента Я.М. Газало та Віце-президента - головного вченого секретаря А.С. Заришняк та скріплено печаткою.

Відповідно до Додатку до Постанови Президії НААН від 22.12.2016 (протокол №22) затверджено перелік наявного нерухомого майна, яке передається з балансу Державного підприємства «Дослідне господарство «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції НААН» на баланс Буковинської державної сільськогосподарської станції НААН, де в. п.41 зазначається їдальня нова, інвентарний номер 11-а, первинна балансова вартість 98285,58 грн, залишкова балансова вартість18236,82 грн.

Актом приймання-передачі основних засобів затвердженого директором Буковинської ДСГДС НААН від 18.07.2018 ДПДГ «Центральне» БДСГДС ІСГКР передає Буковинській ДСГДС НААН на підставі наказу, розпорядження Президії НААН від 22.12.2016, протокол №22, Нказ №1 Буковинської ДСГДС від 16.01.2017 «Про передачу основних засобів» ідальню нову за інвентарним номером 11а, первісна (переоцінена) вартість 98286,58 грн, сума 98286,58 грн, площа 283,5 м.кв., що засвідчено підписами голови комісії, членів комісії, ліквідатора ДПДГ «Центральне» С.В. Рабанюк та директора БДСГДС В.Д. Осадчук.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №193027176 від 13.12.2019 будівля їдальні 329,1 кв.м. за адресою вул. Каштанова, 53-К, м. Чернівці, Чернівецької області на праві власності належить Національній академії аграрних наук з розміром частки: 1 на підставі втягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, серія та номер: 10-1515095, виданий 19.08.2019, видавник Фонд державного майна України; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50214407 від 13.12.2019.

Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-013 від 25.08.2023 земельна ділянка з кадастровим номером::52:001:008, за адресою: вул. Каштанова, 53-К, м. Чернівці, Чернівецька область, Чернівецький район із видом цільового призначення земельної ділянки: 01.09 для дослідних і навчальних цілей, площею 0,5632 на праві постійного користування земельною ділянкою належить Чернівецькій державній сільськогосподарській дослідній станції Української академії аграрних наук м.Чернівці згідно з державним актом від 10.02.1993 А000001 на підставі рішення органу місцевого самоврядуваня Чернівецької місько ради №58/2 від 02.09.1993.

Відповідно до п.88 р. 9 Статуту Національної академії аграрних наук України (в редакції від 07.04.2016, зареєстрованого 27.07.2016 чинні на момент укладення спірного договору) (далі Статут НААН) майновий комплекс НААН складається з усіх матеріальних та нематеріальних активів (далі об`єкти майнового комплексу), які перебувають на балансі НААН і наукових та інших установ, підприємств та організацій, що перебувають у її віданні, закріплені державою за НААН в безстрокове користування або придбані за рахунок бюджетних коштів, а також коштів, одержаних в результаті фінансово-господарської діяльності, чи набуті іншим шляхом, не забороненим законом.

Згідно з п. 89 р. 9 Статуту НААН використання державного майна, переданого Національній академії аграрних наук, здійснюється з урахуванням норм Закону України «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академічних наук та статусу їх майнового комплексу» та чинного законодавства.

Пунктом 90 розділу 9 Статуту НААН, НААН, здійснюючи повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника таких об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджується у межах, визначених законодавством. Власником створених об`єктів права інтелектуальної власності є НААН та підпорядковані їй наукові установи.

Відповідно до п.п. 2 п. 74 р. 8 У віданні НААН перебувають підприємства та організації: дослідні господарства, експерементальні і дослідні виробництва, інші підприємства, які забезпечують виконання завдань Академії.

Згідно з п. 1.1, 1.3. Статуту Державного підприємства дослідного господарства «Центральне» Буковинського інституту агропромислового виробництва УААН від 12.10.2004 (дата державної реєстрації: 13.10.2004, дата державної реєстрації змін 06.06.2012) (далі Статут ДПДГ «Центральне») Державне підприємство дослідне господарство «Центральне» Буковинського інституту агропромислового виробництва УААН підпорядковується Державному підприємству УААН (далі господарство) безпосередньо підпорядковане Буковинському інституту агропромислового виробництва УААН (надалі інститут).

Загальне підпорядкування: Українській академії аграрних наук (надал академія) як органу по управлінню державним майном, закріпленим а господарством.

Відповідно п. 4.1. ст. 4 Статуту ДПДГ «Центральне» використання земельних ділянок та майна, переданих державою у безстрокове безоплатне користування академії, здійснюється відповідно до законодавства України, Статутів Академії та Інституту, а також цього статуту. Порядок володіння та користування земельними ділянками і майном та питаннями, пов`язаними з вилученням землі, погоджується Президією Академії.

Пунктом 4.8. статті 4 Статуту ДПДГ «Центральне» передбачено, що майно господарства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі господарства.

Відповідно до п. 4.9 ст. 4 Статуту ДПДГ «Центральне» майно господарства є державною власністю і закріплене за ним Українською академією аграрних наук на праві господарського відання.

Здійснюючи це право, господарство володіє, користується та розпоряджається зазначеним майном згідно з чинним законодавством, Статутом академії та накової установи, якій воно підпорядковане і цим Статутом відповідно до мети і статутних завдань Господарства.

Згідно з п. 4.11 ст. 4 Статуту ДПДГ «Центральне» господарству забороняється без дозволу Академії безоплатно передавати в будь-якій формі закріплене за ним державне майно іншим установам, організаціям, підприємствам, а також громадянам.

Оплачувана передача іншим установам, підприємствам, організаціям та громадянам будівель, споруд, житла та інших приміщень, обладнання, транспортних засобів та інших основних засобів директором господарства може здійснюватися в установленому законодавством порядку та лише з дозволу Президії академії.

Пунктом 4.17 статті 4 Статуту ДПДГ «Центральне» визначено, що господарство з дозволу Президії Академії та в установленому нею порядку здавати в оренду нерухоме майно та приміщення, які закріплені за господарством Академією і тимчасово не використовується в науково-дослідних, виробничих та інших господарських цілях на вигідних для господарства умовах, керуючись чинним законодавством України про оренду державного майна.

Відповідно до Рапорту Чернівецької окружної прокуратури від 13.03.2025, Чернівецькою окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000139 від 09.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 Кримінального кодексу України.

У цьому рапорті зазначається, що ФОП Піліпосян Г.В, приміщення їдальні використовується у власних цілях (згідно пояснення останнього для налагодження обладнання, призначеного для виготовлення хлібобулочних виробів, а також для виготовлення експерементальних зразків хлібобулочних виробів).

Окрім цього зафіксовано, самочинне переобладнання ФОП Піліпосяном Г.В. частини приміщення їдальні під житлову квартиру орієнтовною площею 100 м.кв. в якій наявна повністю обладнана кухня, санвузол, близько 3 житлових кімнат. Вказані роботи проведено без дозволів власника, а також особи наділеної правом оперативного управління щодо вказаного майна в особі БДСГДС ІСГ КР НААН України, в.о. директора якого був безпосередньо присутній під час проведення вказаного огляду.

Приміщення їдальні на момент огляду обладнано під виробничий цех, в якому наявне технологічне устаткування: тісто формувальні станки, тістомісильне обладнання, виробничі столи для формування виробів, пекарське обладнання для випічки тіста, стелажі для зберігання готових виробів (на момент огляду були наявні готові хлібобулочні вироби в сформованому для випікання вигляді та одне із приміщень їдальні повністю заповнено цілісними мішками з борошном).

28.02.2025 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до ФОП Піліпосян Г.В. (вх. №52-2019ВИХ-25 52-97-1568-24) з проханням надати належним чином посвідчені копії документів, які підтверджують право користування ФОП Піліпосяном Г.В. будівлі їдальні за адресою: вул. Каштанова, 53-К, м. Чернівці, Чернівецький район, Чернівецька область (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яка відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №193027176 та витягу з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна, належить на праві державної форми власності Національній академії аграрних наук України та балансоутримувачем якої є Буковинська державна сільськогосподарська дослідна станція Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук.

Протоколом огляду місця події від 13.03.2025 , що складений старшим слідчим слідчого відділу Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області капітаном поліції Жуковською Д.А на підставі ухвали слідчого судді Першотравневого районного суду м. Чернівці №725/1965/25 від 11.03.2025 проведеним оглядом встановлено: що об`єктом складу являється приміщення будівлі їдальні за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова, 53-К (інв. №11-а).

З коридору ліворуч, наявні двері дерев`яні з скляними вставками з яких здійснюється вхід до технічного приміщення, в якому знаходиться обладнання для виготовлення хлібо-булочних виробів. В даній кімнаті знаходиться 8 столів, стелажі з інвентарем у кімнаті 6 шт, 1 тісто-машина, 1 тачка, піч, безліч мішків з борошном. На столах, під кришками наявні заготовки хлібо-булочних виробів. Даний протоко огляду скріплений підписами двох понятих, прокурора, в.о. директора БДС, заступника директора та ФОП Піліпосян Г.В.

15.05.2024 Чернівецька окружна прокуратура звернулася до Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України (вх. №52-4546ВИХ-24 52 97-4836-24) з проханням надати посвідчені копії документів в тому числі: договори зберігання майна укладені у 2018 році з ДПДГ «Центральне», зокрема: ФОП Піліпосян Г.В. (для випічки лавашів) та будь-які інші договори чи документи на підставі яких вказані особи використовують приміщення вказані в даному листі.

23.07.2024 Буковинська державна сільськогосподарська станція інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України повідомила Чернівецьку окружну прокуратуру, про те, що у квітні 2024 року ревізійною групою на підставі направлень на проведення ревізії №9 та №10 від 08.01.2024, №51 від 16.02.2024 виданих начальником Управління Західного офісу Держаудитслужби в Чернівецькій області Перепічкою П.Ю. була проведена ревізія окремих питань фінансово-господарської діяльності Буковинської Державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону Національної академії аграрних наук України за період з 01.07.2021-31.12.2023 за наслідком якої було складено акт№07-33/3 від 05.04.2024.

Також у повідомленні зазначено, що ревізія прийшла до висновку, що окреме майно Буковинської дослідної станції використовується без укладення договорів оренди між Буковинською дослідною станцією, яка наділена правом оперативного управління та суб`єктами які використовують дане майно в порушення п. 2 ст. 9 Закону України від 03.10.2019 №157, що свідчить про неефективне використання площею 14308, м.кв. первісною вартістю 8010 0 тис. грн. та залишковою вартістю 5488,80 тис. грн. та втрата доходів.

Також у повідомленні зазначено, що факт перебування приміщень на балансі Дослідної станції не означає наявності правомочності власника, в тому числі можливості передачі приміщень в оренду з метою одержання прибутку. Керівником Дослідної станції вжиті заходи щодо належної державної реєстрації права власності та права постійного користування за вказаним майном.

Згідно з частинами 1- 3, 5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною 1 статті 235 Цивільного кодексу України удаваний правочин - це правочин, вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.

У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має довести: факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; для приховання якого саме правочину вчинено спірний правочин; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином (постанови Верховного Суду від 17.08.2021 у справі № 904/4885/20, від 11.04.2023 у справі № 916/508/22, від 23.10.2019 у справі № 607/13289/16-ц).

Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на зміст, тому при оцінці відповідності волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, дійсним намірам сторін спору при укладенні оспорюваних договорів, встановити фактичні правовідносин, які склалися між сторонами, і застосувати до цих правовідносин відповідні норми матеріального права.

Водночас невикористання при вчиненні певного правочину термінів, які визначають притаманні такому виду правочинів поняття, із закріпленням їх натомість у завуальований спосіб, а також викладення у різних документах взаємопов`язаних між собою прав і обов`язків сторін, що в сукупності складають зміст відповідних правовідносин, можуть бути засобами, які використовуються задля приховання суті правочину, укладення якого мають на меті сторони, шляхом оформлення "про людське око" (напоказ) іншого правочину (постанови Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 915/166/17, від 17.01.2019 у справі № 923/241/18, від 21.05.2019 у справі № 925/550/18, від 06.11.2019 у справі № 916/1424/18, від 07.07.2021 у справі № 903/601/20, від 03.11.2021 у справі № 918/1226/20, від 02.02.2022 у справі № 927/1099/20, від 29.09.2022 у справі № 918/351/21 (918/672/21), від 07.12.2022 у справі № 924/11/22).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визначити, який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення нікчемності правочину або про визнання його недійсним (постанови Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 522/14890/16-ц, від 15.06.2018 у справі № 916/933/17, від 26.06.2019 у справі № 910/12454/17, від 08.09.2021 у справі № 915/857/20, від 05.12.2018 у справі № 466/6298/16-ц).

Як уже зазначалося, предметом позову у цій справі є, зокрема, вимога про визнання недійсним договору, укладеного між сторонами договору, який на їх переконання цих є договором відповідального зберігання, в той час як прокурор і позивач наполягають на тому, що це удаваний правочин, який насправді є договором оренди державного майна.

Надаючи правову кваліфікацію природі оспорюваного правочину у контексті наведених доводів сторін, суд проаналізувавши положення статей 936, 937, 938, 942, 943, 946, 947, 949, 950, 953, 955, 956, 957, 959, 961 Цивільного кодексу України, статті 294 Господарського кодексу України, дійшов висновку про те, що для договору зберігання характерними є такі ознаки: здійснення передачі речі поклажодавцем зберігачу; зберігання речі саме зберігачем особисто або ж передання її для цього іншій особі, якщо він вимушений це зробити в інтересах поклажодавця і не має можливості отримати його згоду; наявність у зберігача обов`язку з повернення речі в схоронності за спливом строку зберігання або на першу вимогу поклажодавця; внесення плати за зберігання за оплатним договором; наявність відповідальності зберігача за втрату (нестачу) або пошкодження речі. У разі ж якщо договір зберігання, укладається з професійним зберігачем, який здійснює свою діяльність як товарний склад, договір зберігання має й додаткові ознаки, а саме: обов`язок товарного складу оглянути товар; право поклажодавця оглядати товар або його зразки, брати проби протягом усього часу зберігання; обов`язок для товарного складу видавати складські документи.

Проте, як установив суд, спірні правовідносини сторін, що склалися між ними, під вказані ознаки не підпадають. За оспорюваним договором ДПДГ Центральне фактично передає нерухоме майно визначене для певного замовника, з правом його використання за плату.

Отже, за умовами оспорюваного договору передано правомочності володіння і користування майном, тобто фактичне панування над річчю та юридично забезпечену можливість такого панування, що охоплюється правовою природою саме орендних правовідносин, а не правовідносин, що виникають за договорами зберігання. Волевиявлення сторін при укладенні оспорюваного договору було направлено не на зберігання державного майна, а на користування підприємцем державним майном для власних потреб.

Підтвердженням такого висновку слугує і визначена у пункті 4.1 договору умова щодо оплати вартості послуг,, оскільки притаманна така умова саме правовідносинам з оренди державного та комунального майна.

З огляду на наведене, вбачається спрямованість волі сторін оспорюваного договору на встановлення інших цивільно-правових (орендних) відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим договором про зберігання, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин щодо найму нерухомого майна, яке належить до державної власності.

За таких фактичних обставин слід зробити висновок, що оспорюваний договір в дійсності є удаваним правочином і правовідносини сторін за ним є орендними та регулюються, зокрема, спеціальним Законом України Про оренду державного та комунального майна, Цивільним кодексом України та Господарським кодексом України (на час укладення договору), а також відповідними підзаконними нормативно-правовими актами.

У зв`язку з викладеним та з огляду також на існування принципу publicum privatorum pactis mutari non potest (публічне право не може бути змінено приватними угодами) відсутня можливість застосовування у цьому випадку принципу "свободи договору". Суд наголошує на тому, що використання принципу "свободи договору" за наявності чіткого правового регулювання конкретних правовідносин не може бути використано для уникнення необхідності його дотримання, а приватно-правові інструменти не повинні створювати ілюзію дотримання законодавства та добросовісності дій учасників договірних відносин.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанови від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала також увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Надаючи оцінку ефективності та належності обраному прокурором способу захисту порушених прав держави, слід зазначити, що у наведеному випадку заявлення власником вимоги про визнання недійсним правочину одночасно у поєднанні із вимогою про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (негаторного позову) на підставі статті 391 Цивільного кодексу України, за відсутності доказів звільнення нерухомого майна товариством, відповідає критеріям ефективного способу захисту, визначеним усталеною практикою Верховного Суду, а саме: 1) застосування такого способу захисту реально відновить наявне субєктивне право, яке порушене; 2) обраний спосіб захисту відповідає характеру правопорушення; 3) застосування такого способу захисту відповідає цілям судочинства; 4) застосування такого способу захисту не суперечить принципам верховенства права; 5) застосування такого способу захисту не суперечить принципу пропорційності та процесуальної економії, зокрема, не породжує стан невизначеності та не спонукає позивача до повторного звернення за захистом до суду.

Стосовно заяви відповідача про застосування строку позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач заявив клопотання про застосування позовної давності.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 258 Цивільного кодексу України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його обґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (подібний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19, від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 367/6105/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2201/15-ц та № 522/2110/15-ц, від 07.08.2019 у справі № 2004/1979/12, від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18, від 16.06.2020 у справі № 372/266/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17-ц).

Як вбачається із матеріалів справи, датою звернення позивача із позовом до суду є 18.03.2025, а предметом спору - договір від 02.10.2027.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінетом Міністрів України. Станом на дату розгляду цієї справи, постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.».

Закон № 540-ІХ передбачив, що моментом, з якого продовжується позовна давність (в тому числі передбачена статтями 257, 258 ЦК) є запровадження карантину відповідно до Постанови № 211, тобто 12.03.2020. А тому у разі, якщо сплив позовної давності мав би настати з 12.03.2020, а позивач звернувся до суду після цього моменту, але до закінчення карантину, позовна давність не може вважатись пропущеною, а у суду відсутні підстави для застосування статті 267 Цивільного кодексу України (наслідки спливу позовної давності).

Статтею 58 Конституції України передбачено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

КСУ неодноразово зазначав, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення КСУ від 13.05.1997 №1-зп/1997, від 09.02.1999 №1-рп/1999, від 05.04.2001 № 3-рп/2001 тощо).

Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше (речення 1-3 абз.5 п.3 мотивувальної частини рішення КСУ від 03.10.1997 №4-зп/1997).

До набрання чинності Законом № 540-ІХ не існувало норм щодо можливості продовження позовної давності (в тому числі встановленої статтями 257, 258 ЦК) у зв`язку з запровадженням карантину через пандемію COVID-19. Тобто цей Закон містить нову норму, яка врегульовує суспільні відносини, що не були раніше унормовані і фактично виникли лише із запровадженням карантину відповідно до Постанови № 211. Тому відсутній ризик виникнення конфлікту норм, які регулюють однакові суспільні відносини.

Закон № 540-ІХ містить пряму вказівку на продовження позовної давності - на строк дії карантину, який, відповідно до Постанови № 211, починається саме з 12.03.2020, а строк позовної давності за оспорюваним договором мав закінчитися 02.10.2020.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України та встановлені судом обставини, стосовно вимоги позивача про визнання договору недійсним, трирічний строк позовної давності прокурором не пропущено.

За таких обставин, суд дійшов до висновку про обґрунтованість позову та можливість його задоволення у повному обсязі.

Згідно з статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Відтак, наведених судом підстав достатньо для задоволення позову.

Судові витрати стягуються з відповідачів.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

Керуючись статтями 2, 4, 5, 129, 194, 196, 219, 222, 231, 232, 233, 236, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України суд,-

УХВАЛИВ:

1. Позов Керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Національної академії аграрних наук України до відповідача 1 Фізичної особи-підприємця Піліпосяна Геворга Вітяєвича відповідача 2 Державного підприємства дослідного господарства «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України про визнання договору відповідального зберігання недійсним та повернення майна - задовольнити.

2. Визнати недійсним договір відповідального зберігання від 02.10.2017 укладений між Державним підприємством дослідним господарством «Центральне», в особі ліквідатора Рабанюка В.С. () та ФОП Піліпосян Геворгом Вітяєвичем (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ).

3. Піліпосяну Геворгу Вітяєвичу повернути державі в особі Національної академії аграрних наук України приміщення їдальні з інвентарним номером 11 А. площею 329,1 кв.м за адресою: м. Чернівці, вул. Каштанова, 53 К. яке передане на підставі договору відповідального зберігання від 02.10.2017.

4. Стягнути з ФОП Піліпосян Геворгом Вітяєвичем ( АДРЕСА_1 , код НОМЕР_1 ) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58002, місто Чернівці, вул. Кордуби, 21А, код 02910120) 4542 грн судового збору.

5. Стягнути з Державного підприємства дослідного господарства «Центральне» Буковинської державної сільськогосподарської дослідної станції Інституту сільського господарства Карпатського регіону НААН України (58026, місто Чернівці, вул Каштанова, 20, код 00729876) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58002, місто Чернівці, вул. Кордуби, 21А, код 02910120) 1514 грн судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23.12.2025.

Суддя О.В. Гончарук