ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

"22" грудня 2025 р. Cправа № 902/1334/25

Господарський суд Вінницької області у складі головуючого судді Виноградського О.Є., за участю секретаря судового засідання Ганкіної А.Л., за участю:

представника позивача Костишена В.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Мур (місцезнаходження: вул. Академіка Янгеля, буд. 7, місто Вінниця, Вінницька область, 21007, ідентифікаційний код юридичної особи 32169057)

до: Вінницької районної ради (місцезнаходження: Хмельницьке шосе, буд. 17, місто Вінниця, Вінницькій район, Вінницька область, 21036, ідентифікаційний код юридичної особи 21728243)

про: стягнення 451 296,55 грн

УСТАНОВИВ :

25.09.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю Мур звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Вінницької міської ради про стягнення інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 451 296,55 грн., з яких: 378 919,66 грн. (інфляційне збільшення), 72 376,89 грн. (3% річних).

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що 05.04.2016 року між Вінницькою районною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю Мур було укладено Договір підряду № 25/04 (далі - Договір). Позивачем на виконання умов Договору, протягом 2016 - 2017 років проведено роботи, склад та обсяг яких визначені проектною документацією, однак відповідачем не було оплачено вартість виконаних позивачем будівельних робіт згідно Акту № 15 за жовтень 2017 на суму 513 460,95 грн., в зв`язку з чим Позивач звернувся із відповідним позовом до суду.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19 вирішено позов Товариством з обмеженою відповідальністю Мур задовольнити повністю, стягнути з Вінницької районної ради Вінницької області (Хмельницьке шосе, 17, м. Вінниця, 21016, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "МУР" (вул. Академіка Янгеля, 7, м. Вінниця, 21000, ) 513460,95 грн - заборгованості, 7701,00 грн - відшкодування судового збору, 19000,00 грн відшкодування витрат на проведення експертиз.

На виконання вказаного рішення суду 29.01.2021 Господарським судом Вінницької області було видано відповідний наказ, який пред`явлено позивачем до виконання. Разом з тим, державним виконавцем було повернуто вказаний наказ позивачу без виконання, що підтверджується Повідомленням про повернення виконавчого документу Стягувачу без прийняття до виконання № 11352/4.1-25/5 від 25.04.2024 року.

При цьому позивач звертає увагу на те, що наказ Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року, під час здійснення його виконання Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області, було частково виконано на суму 3 000 грн, про що зроблено відповідні відмітки на наказі та підтверджується платіжними інструкціями, які додано до позовної заяви.

Поряд з тим позивач вказує, що відповідно до ст. 45 Закону України Про виконавче провадження сума коштів, яка була стягнута з відповідача в розмірі 3544,30 грн частково покрила авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій, а відтак станом на 24.09.2025 року, відповідач не сплатив основну заборгованість в розмірі 513 460,95 грн., в результаті чого у позивача виникло право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.09.2025 справу № 902/1334/25 розподілено судді Виноградському О. Є.

Ухвалою судді Господарського суду Вінницької області від 26.09.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі № 902/1334/25, яку вирішено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03.11.2025 о 10:00 год.

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 07.10.2025 задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю Мур Мовчанюк Наталії Петрівни б/н від 30.09.2025 про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції (вх. канц. суду № 01-34/10484/25 від 30.09.2025).

13.10.2025 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву № б/н від 13.10.2025 (вх. канц. суду № 01-34/11066/25 від 13.10.2025).

У відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати строк позовної давності до вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Мур терміном три роки та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою процесуальну позицію відповідач вказує, що Вінницька районна рада є бюджетною установою та щорічно при затвердженні районного бюджету на поточний рік отримувала бюджетних коштів лише по одній тисячі гривень кожного року для виконання заходів районної програми забезпечення виконання рішень судів, у тому числі щодо погашення заборгованості за рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19, попри направлення додаткових бюджетних запитів до фінансового управління Вінницької районної державної адміністрації.

Разом з тим відповідач вказує, що неможливість виділити додаткові кошти на погашення заборгованості пов`язано також із змінами внесеними до Бюджетного кодексу України щодо приведення у відповідність положень бюджетного законодавства. у зв`язку із завершенням адміністративно-територіальної реформи. Зазначає також і про те, що у період дії воєнного стану, органи місцевого самоврядування, відповідно до п. 225 та п. 228 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного Кодексу України, обмежені в використанні коштів спеціального фонду бюджету та вільних залишків коштів, які утворилися на кінець бюджетного періоду.

За наведених обставин відповідач зазначає, що рішення суду не було виконано в повному обсязі по незалежним від нього обставинам, а саме у зв`язку з відсутністю коштів в районному бюджеті Вінницького району.

Зважаючи на тривалий період нарахування 3 % річних, які разом із заявленими до стягнення інфляційними втратами фактично становлять розмір основного боргу, Вінницька районна рада, в разі задоволення позову, просить суд зменшити їх розмір.

Окрім іншого, відповідач вказує, що перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей, а відтак, зважаючи на звернення позивача до управління Державної казначейської служби України 01.02.2021, перерахування коштів стягувачу мало б здійснюватися з 02.05.2021 року.

Беручи до уваги те, що 12.04.2024 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю Мур Державною казначейською службою України повернуто без виконання наказ Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021, і повторно пред`явлено його до виконання лише 23.06.2025, відповідач вважає, що за період з 12.04.2024 по 23.06.2025 у позивача не виникло права вимоги про стягнення розміру 3 % річних та інфляційних втрат.

15.10.2025 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від представника позивача надійшла відповідь на відзив № б/н від 15.10.2025 (вх. канц. суду № 01-34/11187/25 від 15.10.2025).

Товариство з обмеженою відповідальністю Мур, заперечуючи доводи Вінницької районної ради у відповіді на відзив вказує, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження направлення запитів щодо виділення додаткових коштів на виконання рішення суду.

Разом з тим позивач вказує, що посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування, як на підставу невиконання рішення суду, є незаконними та не звільняє від його виконання.

Окрім іншого, заперечуючи доводи позивача щодо зменшення розміру заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідач вказує, що 3% річних є законодавчо встановленим та мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом, а інфляційні втрати є способом захисту майнового права кредитора, відтак являють собою заходами відповідальність, а тому не підлягають зменшенню.

Зважаючи на те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України 12.03.2020 було встановлено карантин, який тривав до 30.06.2023, а Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено, позивач вважає, що позовна заява подана ним в межах строку позовної давності та просить суд її задовольнити в повному обсязі.

20.10.2025 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від представника Вінницької районної ради надійшло заперечення на відповідь на відзив № 01-11/281 від 20.10.2025 (вх. канц. суду № 01-34/11339/25 від 20.10.2025).

У запереченнях на відповідь на відзив Вінницька районна рада надає підтверджуючі документи щодо подання додаткових бюджетних запитів до фінансового відділу Вінницької районної державної (військової) адміністрації для погашення зазначеної заборгованості по вказаному судовому рішенню, а також щорічні рішення сесії, яким затверджується районна програма забезпечення виконання рішення судів за період з 2021 по 2024 рік.

Крім того відповідач зазначає, що відповідно до Постанови Верховної Ради України Про утворення та ліквідацію районів (із змінами, внесеними згідно із Законом № 3334-IX від 23.08.2023) від 17 липня 2020 року№ 807-IX, Вінницький район, який виступав замовником за Договором підряду № 25/04 від 05.04.2016 року, був ліквідований, а новоутворений Вінницький район з новими межами та повноваженнями був утворений та є правонаступником ліквідованого району, в тому числі боргів щодо виконання вищезазначеного рішення Господарського суду Вінницької області.

За наведених обставин Вінницька районна рада вважає, що нею було вчинено всіх необхідних дій для виконання рішення Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року зважаючи на часткове погашення заборгованості, а невиконання його в повному обсязі зумовлено незалежними від неї обставинами, а саме відсутністю коштів в районному бюджеті Вінницького району.

30.10.2025 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від представника Товариства з обмеженою відповідальністю Мур надійшло повідомлення № 30-10-1/25 від 30.10.2025 (вх. канц. суду № 01-34/11763/25 від 30.10.2025) про заміну представника в судовому засіданні.

За наслідками розгляду справи 03.11.2025, зважаючи на неявку представника відповідача, суд постановив ухвалу у протокольній формі про відкладення судового засідання на 24.11.2025 о 12:00 год.

Ухвалою Господарського суду Вінницької області від 04.11.2025 суд постановив повідомити учасникам справи, що судове засідання у справі № 902/1334/25 відбудеться 24.11.2025 о 12:00 год.

Разом з тим, 24.11.2025, судове засідання у справі № 902/1334/25 не відбулось у зв`язку з оголошенням сигналу "Повітряна тривога" на території Вінницької області, про що складено відповідну службову записку № 342/2025 від 24.11.2025 року.

За наведених обставин, ухвалою Господарського суду Вінницької області від 26.11.2025 суд постановив повідомити учасникам справи, що судове засідання у справі № 902/1334/25 відбудеться 22.12.2025 о 12:30 год.

22.12.2025 до суду через підсистему ЄСІТС "Електронний суд" від представника Вінницької районної ради надійшли додаткові пояснення у справі № 01-11/373 від 22.12.2025 (вх. канц. суду № 01-34/13703/25 від 22.12.2025)

За змістом додаткових пояснень відповідач повідомляє, що після повторного надходження заяви про стягнення коштів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Мур 23.06.2025 року до Управління Державної казначейської служби України у Вінницькому районі Вінницької області, 22.08.2025 року на виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року по справі № 902/848/19 з відповідного рахунку боржника платіжною інструкцією №10 від 21.08.2025 року стягнуто на користь позивача у якості заборгованості 544,30 грн, про що на адресу Вінницької районної ради надійшло повідомлення Управління Державної казначейської служби України №10 від 25.08.2025 року.

Зважаючи на велику завантаженість, представник відповідача повідомляє суд, що не має змоги прибути у судове засідання, яке призначено на 22.12.2025, тому просить суд проводити його без участі представника Вінницької районної ради.

На визначену судом дату в судове засідання з`явився представник позивача - Костишена В.Л.

Відповідач правом участі в засіданні суду не скористався. При цьому суд зважає, що про дату, час та місце слухання справи останній повідомлений належним чином ухвалою суду від 26.11.2025, яка відповідно до сформованої в КП "ДСС" довідки про доставку електронного листа була доставлена до електронного кабінету відповідача 26.11.2025 о 21:38 год., та у відповідності до положень ч. 6 ст. 242 ГПК України, вважається врученою 27.11.2025.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, провівши стадію дослідження доказів та, відповідно до частини 1 статті 219 ГПК України, оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні.

Після перерви, судом, згідно із частиною 6 статті 233 та частиною 1 статті 240 ГПК України, проголошено скорочену (вступну та резолютивну частини) рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.

06.11.2020 Господарський суд Вінницької області ухвалив рішення у справі № 902/848/19 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Мур до Вінницької районної ради Вінницької області про стягнення 513 460,95 грн заборгованості згідно договору підряду.

Вказаним рішенням позов задоволено повністю. Стягнуто з Вінницької районної ради Вінницької області (Хмельницьке шосе, 17, м. Вінниця, 21016, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МУР" (вул. Академіка Янгеля, 7, м. Вінниця, 21000, ) 513460,95 грн - заборгованості, 7701,00 грн - відшкодування судового збору, 19000,00 грн відшкодування витрат на проведення експертиз.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 12.01.2021 апеляційну скаргу Вінницької районної ради Вінницької області, м. Вінниця залишено без задоволення, а рішення Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19 - без змін.

На виконання рішення суду, яке набрало законної сили 12.01.2025, Господарським судом Вінницької області 29.01.2025 видано відповідний наказ.

Управлінням Державної казначейської служби України на виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 29.01.2025 року, відповідно до відміток, що містяться на наказі, а також платіжних інструкцій стягнуто з рахунків Вінницької районної ради 3 544,30 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МУР".

Відповідно до платіжної інструкції № 5 від 15.02.2021 та відтиску печатки Державної казначейської служби України від 17.02.2021, що міститься на наказі, списано 1 000,00 грн в якості часткового погашення витрат зі сплати судового збору, платіжної інструкції № 23 від 14.12.2022 та відтиску печатки Державної казначейської служби України від 28.12.2025, списано 1000,00 грн в якості часткового погашення витрат зі сплати судового збору, платіжної інструкції № 1 від 10.10.2023 та відтиску печатки Державної казначейської служби України 11.10.2023, списано 1 000,00 грн - заборгованості, сума списана частково.

Згідно із повідомленням Управління Державної казначейської служби України № 10 від 25.08.2025 про безспірне списання коштів з рахунків боржника згідно із меморіальним ордером № 10 від 21.08.2025 та платіжної інструкції № 10 від 21.08.2025, списано 544,30 грн заборгованості, сума списана частково.

За заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "МУР" № б/н від 25.03.2024, Управлінням Державної казначейської служби України листом № 02-44-06/428 від 12.04.2024 позивачу повернуто без виконання наказ Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року.

Відповідно до повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 11352/4.1-25/5 від 25.04.2024, за підписом Головного державного виконавця Олени Шевчук відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, наказ Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "МУР" без прийняття до виконання.

18.06.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю "МУР" направлено на адресу Управління Державної казначейської служби України заяву № 18-06-2/25 від 18.06.2025 про прийняття до виконання наказу Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року.

З огляду на встановлені обставини справи, суд враховує таке.

Рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19, яке набрало законної сили 12.01.2025 року, встановлено преюдиційний факт наявність заборгованості Вінницької районної ради Вінницької області перед Товариством з обмеженою відповідальністю Мур за Договором підряду № 25/04 від 05.04.2016 у розмірі 513 460,95 грн.

Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачі, відповідачі, треті особи тощо.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Суд враховує, що встановлені рішенням Господарським судом Вінницької області у справі № 902/848/19 від 06.11.2020 обставини повторного доведення не потребують.

Ухвалою судді Господарського суду Вінницької області від 26.09.2025 про відкриття провадження у справі зобов`язати відповідача надати суду докази сплати відповідачем заборгованості перед позивачем у розмірі 513 460,95 грн., факт наявності якої встановлено рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19.

Матеріали справи містять докази часткового погашення Вінницькою районною радою заборгованості у розмірі 3 544,30 грн, однак, доказів сплати заборгованості у повному обсязі відповідачем надано не було, і, як убачається із наданих до суду документів, наявність заборгованості останнім не заперечується.

Враховуючи викладене, суд визнає обставини невиконання відповідачем - Вінницькою районною радою в повному обсязі рішення Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19 про стягнення з Вінницької районної ради Вінницької області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МУР" 513 460,95 грн - заборгованості, 7701,00 грн - відшкодування судового збору, 19000,00 грн відшкодування витрат на проведення експертиз.

Поряд з тим, суд критично оцінює доводи позивача, які викладено у позовній заяві, згідно із якими останній зазначає, що відповідно до ст. 45 Закону України Про виконавче провадження сума коштів, яка була стягнута з відповідача в розмірі 3544,30 грн частково покрила авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій, а відтак станом на 24.09.2025 року, відповідач не сплатив основну заборгованість в розмірі 513 460,95 грн.

Так, абзацом другим ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження визначено, що при поверненні стягувачу виконавчого документа без прийняття до виконання стягувачу повертається сплачений ним авансовий внесок.

Як уже встановлено судом, відповідно до повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання № 11352/4.1-25/5 від 25.04.2024, за підписом Головного державного виконавця Олени Шевчук відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, наказ Господарського суду Вінницької області від 29.01.2021 року повернуто Товариству з обмеженою відповідальністю "МУР" без прийняття до виконання.

За наведених обставин та зважаючи на положення абзацу другого ч. 4 ст. 4 Закону України Про виконавче провадження, ненадання позивачем належних та допустимих доказів щодо понесених витрат на авансовий внесок стягувача, організацію та проведення виконавчих дій, суд, не вважає доводи відповідача обґрунтованими в цій частині.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами 1 та 5 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Як убачається зі змісту відзиву на позовну заяву, в обґрунтування заяви щодо застосування строків позовної давності до вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "МУР" терміном три роки відповідач вказує на те, що позивач дізнався про порушення свого права з 13.01.2021 року, однак, за даний період не скористався своїм правом звернення до суду з вимогою щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, чим на думку Вінницької районної ради збільшив загальний трирічний термін позовної давності щодо їх відшкодування.

Водночас, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин. Під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Судом встановлено, що заявлені до стягнення суми процентів річних та інфляційних втрат нараховані позивачем за період з 13.01.2021 до 24.09.2025. Враховуючи положення законодавства щодо продовження та зупинення строків позовної давності, оскільки період який заявлений позивачем відповідає вимогам законодавства, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання позивача про застосування позовної давності.

Щодо заявленого відповідачем клопотання про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до позиції, яку виснувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 по справі 903/602/24, при визначенні розміру, до якого можна зменшити проценти річних, суд обмежений нормою частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, яка визначає, що боржник має сплатити кредитору три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) від простроченої суми.

Отже, саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником.

Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних. Відтак розмір процентів річних, який становить законодавчо встановлений розмір трьох процентів річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), не підлягає зменшенню судом.

Зважаючи на те, що відсотки річних розраховані позивачем за встановленою у статті 625 Цивільного кодексу України ставкою у розмірі 3%, які відповідно суд не може зменшити.

За наведених обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення 3% річних та інфляційних втрат.

Зі змісту відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідач посилається на ч. 4 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", відповідно до якої перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Крім того, відповідач вказує, що відповідно ч. 1 ст. 5 цього Закону, у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до Управління Державної казначейської служби України 01.02.2021, відповідач вважає, що перерахування коштів стягувачу мало б здійснюватися з 02.05.2021, тобто через три місяці.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат, суд зважає на таке.

Частиною другою статті 18 ГПК України визначено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно із частиною першою ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Частинами 1 та 2 ст. 5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" визначено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині 4 статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державної організації нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

З наведених вище норм вбачається, що Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" врегульовані правовідносини внаслідок невиконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державна організація, шляхом визначення порядку та умов виплати компенсації, передбаченої статтею 5 цього Закону.

Як убачається з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Вінницька районна рада є органом місцевого самоврядування. Враховуючи наведене, а також нормативне регулювання, встановлене Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", яким чітко визначено суб`єктів відповідальності, суд дійшов висновку, що приписи зазначеного Закону на Вінницьку районну раду не поширюються.

Розглядаючи вимоги позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 Цивільного кодексу України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.

Факт порушення відповідачем своїх зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю Мур підтверджується рішенням Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19 яке набрало законної сили 12.01.2025 року.

Згідно із ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, які визначені змістом зобов`язання.

Положеннями частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3% річних від простроченої суми.

Сплата інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Аналогічна позиція висловлена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 926/263/17, від 03.09.2018 у справі № 910/5811/16.

Наявність судового рішення про стягнення заборгованості за договором, яке боржником не виконано, не припиняє правовідносин між сторонами, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за період прострочення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 у справі № 917/1564/17.

З огляду на те, що відповідач допустив порушення свого грошового зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, зокрема на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 657/1024/16-ц (провадження № 14-5цс23) також зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Суд наголошує на тому, що право на стягнення інфляційних втрат та 3% річних є мінімальною гарантією, що надає кредитору можливість захистити майнові інтереси, а позбавлення кредитора можливості реалізувати це право порушуватиме баланс інтересів і сприятиме виникненню ситуацій, за яких боржник повертатиме кредитору кошти, які через інфляційні процеси матимуть іншу цінність порівняно з моментом, коли виникло грошове зобов`язання боржника.

Таким чином, норма ст. 625 Цивільного кодексу України не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Враховуючи викладене, Товариством з обмеженою відповідальністю Мур доведено належними та допустимими доказами наявність у Вінницької районної ради суми боргу за основними зобов`язаннями, а відтак - існування порушеного права на дату звернення до суду з позовом у цій справі. У зв`язку з цим позивач набув право пред`явлення вимоги до Вінницької районної ради про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, нарахованих на суму боргу за основним зобов`язанням.

Суд звертає увагу на висновок, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19, відповідно до якого при з`ясуванні підставності нарахування кредитором інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 Цивільного кодексу України судам належить визначити конкретну дату (подію), з настанням якої пов`язується строк виконання грошового зобов`язання; дослідити обставини виконання зобов`язання боржником (борг погашався частинами чи однією сумою у повному обсязі) та з`ясувати період у часі, упродовж якого мало місце прострочення боржника у виконанні зобов`язання перед кредитором.

У статті 129-1 Конституції України закріплено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до статті 326 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей. Основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя.

Вищевикладене узгоджується з правовою позицією, викладеною у абзаці третьому підпункті 2.3 пункту 2 мотивувальної частини рішення Великої палати Конституційного Суду України у справі № 10-р/2018.

Так, позивачем зазначено, що 3 % річних та інфляційні втрати підлягають нарахуванню за період з 13.01.2021 по 24.09.2025 на суму основного боргу у розмірі 513460,95 грн.

Зважаючи на те, що рішення Господарського суду Вінницької області від 06.11.2020 у справі № 902/848/19 набрало законної сили 12.01.2025 року, а нарахування 3 % річних та інфляційних втрат здійснюється з наступного для після набрання рішенням законної сили, суд дійшов до висновку, що позивачем правильно визначено період прострочення виконання грошового зобов`язання.

Водночас суд бере до уваги те, що відповідно платіжної інструкції № 1 від 10.10.2023 та відтиску печатки Державної казначейської служби України 11.10.2023, списано 1 000,00 грн - заборгованості, а також згідно із повідомленням Управління Державної казначейської служби України № 10 від 25.08.2025 про безспірне списання коштів з рахунків боржника згідно із меморіальним ордером № 10 від 21.08.2025 та платіжної інструкції № 10 від 21.08.2025, списано 544,30 грн заборгованості.

Беручи до уваги розмежовані з поміж інших стягнень та визначенні в якості погашення заборгованості Державною казначейською службою України списання 1544,30 грн, суд вважає, що сума на яку підлягає нарахування 3 % річних та інфляційних втрат становить: за період з 13.01.2021 по 09.10.2023 513 460,95 грн, з 10.10.2023 по 20.08.2025 512 460,95 грн та з 21.08.2025 по 24.09.2025 511 916,65 грн.

З огляду на викладене, суд здійснив перерахунок інфляційних втрат та 3 % річних із використанням калькулятора сертифікованої комп`ютерної програми інформаційно-правової системи "ЛІГА:ЗАКОН" та встановив, що: сума інфляційних втрат на суму заборгованості 513 460,95 грн за період з 13.01.2021 по 09.10.2023 становить 223 229,76 грн, на суму заборгованості 512 460,95 грн з 10.10.2023 по 20.08.2025 108301,88 грн, на суму заборгованості 511 916,65 грн з 21.08.2025 по 24.09.2025 1535,75 грн.

Разом з тим, здійснивши відповідний перерахунку 3% річних, судом встановлено, що сума яка підлягає до нарахуванню становить 72 316,56 грн.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується.

Статтею 14 ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно із положеннями статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Судом кожній стороні була надана розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони, в т.ч. подати докази на підтвердження своїх вимог та заперечень, обґрунтувати перед судом переконливість поданих доказів та позицій по справі, скористатись іншими процесуальними правами.

За приписами ч. 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76, 77, 78, 79 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши усі обставини та надавши оцінку наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають частковому задоволенню, з наведених вище мотивів.

Стосовно інших доводів сторін суд зазначає таке.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Слід зазначити, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини та, зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (заява № 4909/04), відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Решта доводів учасників процесу, їх пояснень, поданих до матеріалів справи документів та наданих усних пояснень представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 12 частини третьої статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно вимог статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 2 статті 123 ГПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір за ставкою 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. (підпункт 1 пункту 2 частини другої статті 4 Закону України "Про судовий збір").

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" у 2025 році встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року - 3028 грн.

При зверненні до суду з позовною заявою № 24-09/25 від 25.09.2025 Товариства з обмеженою відповідальністю Мур заявлено вимогу майнового характеру (про стягнення 451 296,55 грн), розмір судового збору з якої становить 6 769,45 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що позовну заяву Товариством з обмеженою відповідальністю Мур подано до суду через систему "Електронний суд" ЄСІТС, а відтак, відповідно до частини третьої статті 4 Закону України "Про судовий збір", застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи за подання позовної заяви до суду позивачем, згідно платіжної інструкції № 22016 від 25.09.2025 сплачено судовий збір в розмірі 5 415,56 грн, із застосуванням коефіцієнту для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З огляду на часткове задоволення позову, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в сумі 4 864,61 грн, інша частина судового збору покладається на позивача.

Керуючись статтями 74, 76 80, 129, 233, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позов Товариства з обмеженою відповідальністю Мур (місцезнаходження: вул. Академіка Янгеля, буд. 7, місто Вінниця, Вінницька область, 21007, ідентифікаційний код юридичної особи 32169057) до Вінницької районної ради (місцезнаходження: Хмельницьке шосе, буд. 17, місто Вінниця, Вінницькій район, Вінницька область, 21036, ідентифікаційний код юридичної особи 21728243) про стягнення 378 919,66 грн (інфляційне збільшення), 72 376,89 грн (3% річних) задовольнити частково.

2. Стягнути з Вінницької районної ради (місцезнаходження: Хмельницьке шосе, буд. 17, місто Вінниця, Вінницькій район, Вінницька область, 21036, ідентифікаційний код юридичної особи 21728243) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Мур (місцезнаходження: вул. Академіка Янгеля, буд. 7, місто Вінниця, Вінницька область, 21007, ідентифікаційний код юридичної особи 32169057) 333 067,39 грн інфляційного збільшення, 72 316,56 грн - 3% річних та 4 864,61 грн - судових витрат зі сплати судового збору.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

6. Згідно частини першої статті 256 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

7. Примірник рішення надіслати учасникам справи до електронних кабінетів у пілсистемі (модулі) ЄСІТС, за їх відсутності - рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 29 грудня 2025 р.

Суддя Олег ВИНОГРАДСЬКИЙ

віддрук. прим.:

1 - до справи