ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
"22" грудня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/3464/25
Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.,
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,
за участю представників сторін:
від позивача: адвокат Рибак А.В.,
від відповідача: не з`явився,
розглянувши матеріали заяви Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32» (вх. №2-1930/25 від 09.12.2025) про ухвалення додаткового рішення по справі № 916/3464/25
за позовом: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
про визнання майнових прав на об`єкт інвестування,
ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32», в якій просить суд визнати за ОСОБА_1 майнові права на об`єкт інвестування квартиру АДРЕСА_2 .
Позовні вимоги обґрунтовані посиланнями на порушення відповідачем умов персонального меморандуму асоційованого члена кооперативу № 481-14-ПП від 07.10.2022, оскільки введення будинку в експлуатацію не відбулося ані у 3-му кварталі 2016, ані станом на теперішній час.
05.09.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області прийнято позовну заяву (вх.№ 3464/25 від 27.08.2025) до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/3464/25. Справу № 916/3464/25 постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
04.12.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області закрито провадження у справі № 916/3464/25 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
В обґрунтування поданого клопотання ОСОБА_2 зазначив, що ним було понесено витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу адвоката Юшинської І.Є., яка діяла на підставі договору про правову допомогу та юридичні послуги від 18.09.2025.
12.12.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області призначено розгляд заяви Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32» (вх. №2-1930/25 від 09.12.2025) про ухвалення додаткового рішення по справі № 916/3464/25 на "22" грудня 2025 року о 12:20 год.
Позивач просить врахувати, що він є хворою людиною з інвалідністю та похилого віку, який лише намагається в судовому порядку захистити свої права та господарським судом остаточно спір між позивачем та відповідачем не вирішено, а лише роз`яснено, що позивачу необхідно звернутися до суду загальної юрисдикції. Позивач, в свою чергу, на даний час не має значних доходів або статків та вимушений існувати на державну пенсію.
У судове засідання 22.12.2025 з`явився представник позивача, відповідач в судове засідання не з`явився та явку свого уповноваженого представника не забезпечив, хоча про час та місце розгляду заяви був повідомлений належним чином.
Таким чином, суд вважає, що з метою розгляду заяви у даній справі у розумні строки, в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд справи №916/3464/25 по суті, не дивлячись на відсутність представника відповідача, повідомленого про судове засідання належним чином. Відсутність зазначеного представника у даному випадку не перешкоджає вирішенню спору та не повинно заважати здійсненню правосуддя у встановлений законом строк.
Розглянувши матеріали справи, заяву Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32» про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених при розгляді справи в суді, проаналізувавши надані докази у сукупності та надавши їм відповідну правову оцінку, суд дійшов наступних висновків.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч. 3 ст. 123 ГПК України).
За приписами ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Отже, у даному випадку зазначення відповідачем попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат одночасно із першою заявою по суті спору не порушило принцип змагальності та не завадило позивачу належним чином висловити свої міркування щодо їх обґрунтованості та співмірності заявлених до стягнення витрат.
Як убачається з матеріалів справи, 04.12.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області закрито провадження у справі № 916/3464/25 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно ч.5 ст.130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання розподілу судових витрат: стаття 129 ГПК України (розподіл судових витрат) та стаття 130 ГПК України (розподіл судових витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду) дає підстави для висновку, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України. Отже, для стягнення компенсації здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, заявнику необхідно довести, а суду - встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені.
Тобто, стягнення з позивача компенсації понесених учасником справи витрат, у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. Отже відповідач повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому закриттям провадження у справі або залишенням його без розгляду.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача, та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження у справі не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмету спору, ні свідоме порушення позивачем правил суб`єктної юрисдикції та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу (постанова ВП ВС від 18.12.2019 по справі № 640/1029/18-ц (№ в ЄДРСР 87857845), ухвали ВП ВС від 07.04.2020 по справі № 906/961/17 (№ в ЄДРСР 88739875), від 08.07.2020 по справі № 810/3711/18 (№ в ЄДРСР 90458905)).
Тобто стягнення (з позивача) компенсації понесених (відповідачем) витрат, зокрема і витрат на правничу допомогу у разі закриття провадження у справі, можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача (така правова позиція є сталою і послідовною, та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2024 у справі № 903/1079/23, від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі №921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22, від 10.10.2023 у справі № 907/636/20).
Разом з тим, поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожним таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або ж «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача» (така правова позиція міститься у постанові КГС ВС від 01.12.2022 у справі № 922/2017/17 (№ в ЄДРСР 107717358)).
Окрім того, поняття «необґрунтовані дії позивача» не є тотожним поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив як підставу для компенсації саме дії позивача, які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору позов. Тобто предметом дослідження в даному випадку не може бути надання оцінки обґрунтованості позовних вимог, яка здійснюється судом при прийнятті рішення по суті спору.
Оскільки наведена норма частини п`ятої статті 130 ГПК України не встановлює конкретні критерії для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості/ необґрунтованості, то такі слід встановлювати суду у кожній справі окремо, відповідно до встановлених обставин перебігу спірних правовідносин. Така позиція узгоджується із висновками наведеними у додатковій постанові КГС ВС від 26.05.2022 у справі № 905/460/21 (№ в ЄДРСР 104516513).
Реалізація позивачем права на звернення до суду із позовом у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним відповідачем. Отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею, і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
В той же час, Велика Палата Верховного Суду у постанові ВП ВС від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 (№ в ЄДРСР 112664881) зазначила, що при компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням частини п`ятої статті 130 ГПК України має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше).
В свою чергу, Верховний Суд у постанові від 27.05. 2025 у cправі № 910/6612/24 висновує, що ст. 130 ГПК України врегульовує спосіб та порядок розподілу судових витрат за різних підстав закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду з урахуванням особливостей зазначених процесуальних дій.
Приписи ч.5 ст. 130 ГПК України є проявом реалізації правила відшкодування судових витрат у випадку, коли судове вирішення спору по суті не відбулося і відсутня сторона, на користь якої ухвалене судове рішення.
Системний аналіз цієї статті Кодексу свідчить про те, що її приписи сформовані з урахуванням особливостей процесуальної поведінки позивача, яка у подальшому призвела до закриття провадження у справі (звернення у порядку господарського судочинства з позовом, що не підлягає розгляду у такому порядку, подання позову за відсутності його предмета, наявність судового рішення між тими ж сторонами з того ж предмета спору, розгляд аналогічного спору іншим судом тощо).
Водночас, Верховний Суд не заперечує того, що право на судовий захист гарантовано позивачу Конституцією України, і саме лише звернення до суду з позовом не свідчить про необґрунтованість його дій. Однак Верховний Суд враховує, що згідно з ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється під час вирішення спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).
За змістом статті 7 ГПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
Так, відповідач, одночасно із подання відзиву на позов, надав суду клопотання про закриття провадження у справі, в якому наголошував, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки позов стосується фактично відносин з інвестування, коли позивач виступає інвестором, а його вимоги спрямовані на отримання майнових прав на об`єкт нерухомого майна, тобто направлені на реалізацію саме цивільно-правових відносин між сторонами. Вказану позицію відповідач також висловлював і у своїх запереченнях на відповідь на відзив.
У зв`язку з чим суд неодноразово надавав учасникам справи можливість письмово викласти власні аргументи щодо наявності/відсутності підстав для закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України.
Правило ч. 4 ст. 13 ГПК України про те, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій є чітким та зрозумілим.
При цьому, позивач під час проведення підготовчого засідання продовжував наголошувати, що він є носієм корпоративних прав та між сторонами виникли відносини щодо членства у ОК «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32», наполягав на доводах про те, що ця справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, водночас посилаючись на практику Верховного Суду, відповідно до якої питання наявності в інвестора майнових прав на об`єкт інвестування досліджувався судами загальної юрисдикції, а Велика Палата Верховного Суду не заперечувала того, що зазначений спір підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства.
Однак, позивач так і не скористався правом подати заяву (клопотання) про закриття провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України, тим самим, проявивши необґрунтовану бездіяльність в частині реалізації своїх процесуальних прав.
Тоді як, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Юрисдикційна дисципліна це не формальність, а сутнісна гарантія законності правосуддя та дотримання статті 6 Конвенції щодо розгляду та вирішення справи судом, встановленим Законом. ЄСПЛ у рішеннях у справах Zand v. Austria та Bellet v. France наголошує, що у разі якщо орган розглядає спір поза межами своєї компетенції, таке провадження втрачає ознаки «судового» у розумінні Конвенції.
Ефективність господарського судочинства не може виправдовувати порушення юрисдикційних меж. Юридичний порядок базується не лише на справедливих рішеннях, а й на законній процедурі їх ухвалення, оскільки кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.
В свою чергу, суд звертає увагу, що ухвала Господарського суду Одеської області від 04.12.2025 набрала законної сили та станом на 22.12.2025 не була оскаржена позивачем у справі до Південно-Західного апеляційного господарського суду.
З урахуванням викладеного, суд вважає наявними підстави для застосування ч.5 ст. 130 ГПК України щодо відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу адвоката Юшинської І.Є, якою було подано та підтримано доводи клопотання щодо непідвідомчості спору у цій справі господарському суду як за суб`єктним критерієм, так і за змістом спірних відносин, які очевидно не мали господарського (корпоративного) характеру.
Водночас, позивач мав можливість слідкувати за формуванням судової практики Верховного Суду, в тому числі на яку він сам посилався, та самостійно заявити клопотання на підставі п.1 ч.1 ст. 231 ГПК України у цій справі.
Таким чином, наявні в матеріалах справи докази надання адвокатом Юшинською І.Є. ОК «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32» професійної правничої допомоги у даній справі, з урахуванням погоджених розцінок за послуги з надання правничої допомоги є наслідком дій позивача Корнілова О.В., як ініціатора спору з визначеними нею підставами, предметом спору і колом сторін, що дають суду достатні підстави для покладення витрат відповідача на отримання професійної правничої допомоги адвоката на позивача.
У ст.126 ГПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно з ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відповідно до часини 6 статті 130 ГПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.
За змістом ч.8 ст.129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Таким чином, відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється у разі наявності відповідної заяви сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, якщо справа розглядається з повідомленням учасників справи з проведенням дебатів, а відповідні докази надані цією стороною або до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. При цьому перевірка цих доказів та надання їм оцінки здійснюється судом у разі дотримання цього порядку, оскільки за інших обставин розподіл судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, не може бути здійснений.
Положеннями ст. 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно з п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Статтею 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За положеннями п.4 ст.1, ч.ч. 3, 5 ст.27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).
Відповідно до наданих заявником доказів, 18.09.2025 між адвокатом Юшинською Іриною Євгенівною (надалі адвокат) та ОК «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32» (надалі клієнт) укладений договір про надання правової допомоги № 11-09/25, відповідно до п. 1.1. якого за цим договором адвокат зобов`язується за завданням клієнта надавати клієнту правову допомогу (далі послуги), а клієнт зобов`язується оплатити надання послуг та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору. Під послугами у цьому договорі розуміється наступне: захист, представництво та надання інших видів правової допомоги. Адвокат надає правову допомогу у вигляді: супровід клієнта в судах господарської та загальної юрисдикції по справі № 916/3464/25. Адвокат діє без обмежень та наділяється правами відповідної сторони, яку має клієнт по справі та правами, наданим законодавством України.
Пунктом 2.1. договору визначено, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання сторонами договору (п. 1.1. договору) або дострокового припинення в порядку, передбаченому договором.
За умовами п. 5.3. договору розмір гонорару не залежить від досягнення або недосягнення адвокатом позитивного результату, якого бажає клієнт, якщо сторони додатково не домовляться про інше.
Умовами п.п. 6.1.-6.2. договору передбачено, що факт надання передбачених цим договором послуг підтверджується актом приймання-передачі наданих послуг (далі акт). Адвокат зобов`язаний після фактичного надання послуг підготувати і надати (відправити) клієнту два примірники акта. При цьому сторони домовились, що акт може складатися за будь-який період часу та включати в себе всі послуги, які були надані адвокатом клієнту протягом відповідного часу.
Судом встановлено, що Юшинська Ірина Євгенівна є адвокатом в розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ОД №004323 та інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Національної асоціації адвокатів України, у зв`язку з чим не мають вирішального значення доводи позивача, що адвокат Юшинська І.Є. є найманим працівником відповідача та отримує заробітну плату.
Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.
Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях ГПК України визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
Велика Палата Верховного суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 зазначила, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у ст. 627 Цивільного кодексу України. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання щодо оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У такому випадку суд, керуючись ч.ч.5-7, 9 ст.129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Отже, матеріалами справи підтверджується реальність надання адвокатом Юшинською І.Є. правничої допомоги відповідачу у справі № 916/3464/25, зокрема адвокат підписав і подав до суду: відзив на позовну заяву із додатками, які не містили доказів щодо позовних вимог; клопотання про закриття провадження у справі; заперечення на відповідь на відзив з доданими доказами на підтвердження повноважень адвоката та доказами направлення позивачу.
Позивачем у запереченнях просив розглянути можливість зменшити розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката з огляду на те, що витрати відповідача на правничу (правову) допомогу є неспівмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Позивач вважає, що заявлена сума є значно завищеною і непомірно високою для нього.
Суд зазначає, що тексти цих документів, безумовно, є різними, хоча і містять аргументи, які повторюються, що не є забороненим для цілей їх підготовки і подання до суду. Відзив, крім доводів щодо недоведеності і необґрунтованості позовних вимог, містить також заперечення проти стверджуваних у позові порушень меморендуму, а також обґрунтування таких заперечень тощо. Клопотання про закриття провадження у справі містить розширене обґрунтування позиції відповідача з цього питання. У запереченнях на відповідь на відзив відповідач навів обґрунтування характеру спірних правовідносин, проте, тотожні частині змісту відзиву та клопотання про закриття провадження без наведення додаткової судової практики та надання жодних доказів на їх обґрунтування. Тому, суд вважає безпідставним покладати витрати за один і той самий обсяг виконаної роботи на іншу сторону спору.
При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі (позивача у справі).
Водночас, для включення всієї суми гонорару та фактичних витрат у відшкодування за рахунок позивача має бути встановлено, що такі витрати відповідача були необхідними, а розмір є розумний, виправданий, що передбачено у статті 126 Господарського процесуального кодексу України та у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Щодо участі адвоката у судових засіданнях при розгляді справи № 916/3464/25, то суд зазначає, що договором визначено вартість участі у судових засіданнях по справі у розмірі 4200,00 грн. Тому, з урахуванням участі адвоката у трьох судових засіданнях відповідач обґрунтовано нарахував 8 400,00 грн.
Велика Палата Верховного Суду у додатковій поставі у справі №9901/459/21 від 18.01.2024 зазначила, що стягнення витрат на правничу допомогу, до складу якої включено витрати на участь адвоката у судовому засіданні, є виправданим, оскільки участь у судовому засіданні - це не лише формальна присутність у ньому. Правнича допомога адвоката також супроводжується його підготовкою до цього засідання, витрачанням часу на дорогу до судового засідання та у зворотному напрямку, його очікуванням та безпосередньою участю в судовому засіданні.
Доводи про відсутність доказів оплати відповідачем адвокату суми гонорару суд не приймає з огляду на таке.
Розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Суд зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
При цьому суд приймає до уваги висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 04.10.2021 у справі № 640/8316/20, від 21.10.2021 у справі № 420/4820/19, про те, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача (подібний). Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
Суд повторно наголошує, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Проте реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним в якості відповідача.
Тобто, отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав був змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Водночас суд вважає, що характер та обсяг виконаної адвокатом відповідача роботи (наданих послуг) не відповідає критеріям співмірності, реальності таких витрат, розумності їх розміру, оскільки в даному випадку суд не розглядав справу по суті та не надавав правову оцінку викладеним у відзиві обставинам.
Враховуючи не ухвалення судом рішення суду за результатами розгляду даної справи, суд вважає необхідним розподіл заявлених до відшкодування витрат здійснити шляхом постановлення ухвали.
Керуючись ст.ст. 2, 13, 76, 79, 129, 130, 221, 234, 235, 255 Господарського процесуального кодексу України, суд -
1. Заяву Обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив «Співучий фонтан на Фонтанській дорозі 30-32» (вх. №2-1930/25 від 09.12.2025) про ухвалення додаткового рішення по справі № 916/3464/25 задовольнити частково.
3. В задоволенні решти вимог заяви відмовити.
4. Видати наказ на виконання даної ухвали.
Додаткова ухвала набирає законної сили 22.12.2025 та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Південно-західного апеляційного господарського суду у строки, визначені ст. 256 ГПК України.
Повна ухвала складена 29.12.2025.
Суддя О.В. Цісельський