СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Харків Справа № 913/446/24

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Слободін М.М.,

за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вх.№357Л) та Старобільської районної ради (вх. №366Л) на рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 (рішення ухвалено суддею Злепком Н.І. в приміщенні Господарського суду Луганської області 31.01.2025, повне рішення складено 31.01.2025) у справі №913/446/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ.,

до відповідача Старобільської районної ради, м. Старобільськ, Старобільський район, Луганська область,

про стягнення 229677 грн 13 коп

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі №913/446/24 позов задоволено частково; стягнуто з Старобільської районної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» кошти у сумі 226502 грн 26 коп., з яких 136046 грн 49 коп. основний борг, пеня 34676 грн 04 коп., три відсотки річних 10772 грн 29 коп., інфляційні 45007 грн 44 коп.; стягнуто з Старобільської районної ради на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» судовий збір у сумі 2718 грн 03 коп.; в решті позову відмовлено.

ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі № 913/446/24 в частині відмови в стягненні 2032,15 грн основного боргу, 429,26 грн пені, 150,04 грн 3% річних та 563,42 грн інфляційних втрат скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

На переконання позивача, за умови відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24.02.2022, положення статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не можуть бути застосовані до правовідносин сторін та, як наслідок, оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вх. №357Л) на рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі №913/446/24; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 18.03.2025.

Старобільська районна рада також звернулася до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі № 913/446/24 в частині стягнення зі Старобільської районної ради пені 34676 грн 04 коп., три відсотки річних 10772 грн 29 коп., інфляційних втрат - 45007 грн 44 коп.; ухвалити нове рішення без стягнення з відповідача пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає, що погоджується з визначеною судом сумою основного боргу, проте заперечує проти нарахованих штрафних санкцій та інфляційних втрат, з огляду на форс- мажорні обставини та невиконання самим постачальником умов договору, а саме: не надання актів приймання передачі за січень лютий 2022 року. Також, на переконання відповідача, суд безпідставно не застосував вимоги п.18 Перехідних положень Цивільного кодексу України, який призупиняє дію ст. 625 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Старобільської районної ради (вх. №366Л) на рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі №913/446/24; об`єднано розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та Старобільської районної ради на рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі №913/446/24 в одному апеляційному провадженні; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 18.03.2025.

24.02.2025 від позивача надійшло клопотання про зупинення розгляду справи №913/446/24 до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи №908/1162/23.

Відповідно до розпоряджень Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.03.2025 у зв`язку з відпусткою судді Мартюхіної Н.О. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Лакіза В.В., суддя Пуль О.А.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (вх.№2433 від 24.02.2025); зупинено апеляційне провадження у справі №913/446/24 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №908/1162/23.

Відповідно до розпоряджень Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 10.11.2025 у зв`язку зі звільненням у відставку судді ОСОБА_1 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Лакіза В.В., суддя Мартюхіна Н.О.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 поновлено провадження у справі №913/446/24; призначено розгляд справи на 23.12.2025.

24.11.2025 від позивача надійшли додаткові пояснення у справі з клопотанням про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23.

Відповідно до розпоряджень Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи, протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 22.12.2025 у зв`язку з відпусткою Лакізи В.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Слободін М.М.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, проти апеляційної скарги відповідача заперечував. Також, представник позивача підтримав клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник відповідача підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги, проти вимог апеляційної скарги відповідача заперечував. Також, представник відповідача підтримав клопотання позивача про зупинення провадження у справі.

Розглянувши клопотання позивача про зупинення провадження у справі, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке.

Клопотання мотивоване тим, що 05.11.2025 Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду направлено на розгляд Великої Палати справу №280/5808/23 (що є подібною розглядуваній справі №913/446/24) щодо застосування обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у зв`язку з незгодою з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №908/1162/23.

В Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23 (адміністративне провадження № К/990/9997/24) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Слов`янський пух Україна» до Запорізької митниці, про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, якою передано справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від висновків, викладених у раніше ухвалених постановах Касаційного господарського суду від 7 березня 2024 року у справі № 910/9680/23, від 23 жовтня 2023 року у справі № 908/1162/23 та від 3 жовтня 2025 року у справі № 908/1162/23.

Колегія суддів зазначає, що за своєю суттю зупинення провадження у справі це тимчасове припинення всіх процесуальних дій у справі, зумовлене настанням певних визначених законом обставин, що перешкоджають подальшому руху справи до їх усунення. Зупинення провадження у справі не повинне розглядатися як невиправдане затягування строків розгляду справи і застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23).

Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов`язковий, за наявності якого суд зобов`язаний зупинити провадження у справі на підставі ст. 227 ГПК України; необов`язковий (факультативний), коли зупинення провадження у справі є правом суду (ст. 228 ГПК України).

Законодавець у вказаній ст. 228 ГПК України закріпив як право суду зупинити провадження у справі, так і фактично визначив умови, за яких це право може бути судом реалізованим. Так, за п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України суд може за заявою учасника справи, а також із власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

З аналізу п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України вбачається, що за його змістом таке право може бути реалізовано судом за наявності таких умов: 1) правовідносини є подібними; 2) палата, об`єднана палата, Велика Палата Верховного Суду здійснює перегляд справи (див. також постанови Верховного Суду від 31.01.2022 у справі № 910/22748/16, від 05.07.2022 у справі № 910/6807/21, від 04.06.2024 у справі № 902/924/23).

Розглядаючи вищенаведені умови необхідно зазначити таке:

- зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2018 у справі № 910/17999/16, від 25.04.2018 у справі № 925/3/17, від 16.05.2018 у справі № 910/24257/16, від 05.06.2018 у справі № 243/10982/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 372/1988/15-ц, від 05.12.2018 у справах № 522/2202/15-ц, № 522/2110/15-ц та інші). Це врахування необхідно розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19, від 05.03.2025 у справі № 910/13175/23);

- водночас, провадження у справі має зупинятись із чітким розумінням того, що підстава для зупинення провадження уже існує (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 906/1349/15, постанову Верховного Суду від 09.12.2019 у справі № 910/22479/17).

Дотримуючись вищенаведеного принципу, Верховний Суд у п. 64 постанови від 22.10.2024 у справі № 911/1683/23 дійшов висновку, що правових підстав для зупинення провадження у справі, що розглядається, немає, оскільки Велика Палата Верховного Суду на час розгляду цієї справи ще не прийняла до свого розгляду справу № 911/906/23 з огляду на що відмовив у задоволенні клопотання скаржника про зупинення провадження у справі № 911/1683/23.

Частиною 1 ст. 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, складовою якого є «правова передбачуваність» та «правова визначеність». Принцип «правової визначеності» вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності як самих правових норм, так і того, як ці норми мають бути застосовані судами у подібних правовідносинах. Верховний Суд неодноразово зазначав, що забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Необхідно зазначити, що зупинення апеляційним господарським судом провадження у справі, за встановлених вищезазначених умов, згідно з п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України свідчить про дотримання цим судом норм процесуального права та принципу «правової визначеності». Разом з тим, безпідставне зупинення провадження у справі призводить до порушення вимог процесуального законодавства, затягування строків розгляду справи і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить і про порушення положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.

Колегія суддів враховує, що на час розгляду даної справи відсутні відомості про прийняття Великою Палатою Верховного Суду до свого провадження справи №280/5808/23, ? ? №913/446/24 .

Дослідивши матеріали справи, перевіривши в межах доводів та вимог апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

08.11.2021 іж ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (постачальник) та Старобільською районною радою (Споживач) укладено договір постачання природного газу від 08.11.2021 № 11-1065/21-БО-Т (EIC-код Старобільської районної ради - 56XS0000K58I700C), відповідно до умов якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору (п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 1.2 договору природний газ, що постачається за цим договором використовується споживачем для своїх власних потреб. За цим договором може бути поставлений природний газ (за кодом згідно з УКТЗЕД 2711 21 00 00) власного видобутку (природний газ, видобутий на території України) та/або імпортований природний газ, ввезений на митну територію України (п. 1.3 договору).

Згідно з п. 2.1. договору постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з листопада 2021 року по грудень 2022 року (включно), в кількості 70,0 тис. куб. метрів.

Відповідно до п. 3.1. договору постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.

Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідальному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.5 договору).

Споживач зобов`язується надати постачальнику не пізніше 5-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, завірену належним чином копію відповідного акту надання послуг з розподілу/транспортування газу за такий період, що складений між оператором(ами) ГРМ т/або оператором ГТС та споживачем, на підставі даних комерційного вузла обліку споживача, відповідно до вимог Кодексу ГТС/Кодексу ГРМ (3.5.1 договору). На підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі оператора ГТС постачальник готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі - акт), підписані уповноваженим представником постачальника (п. 3.5.2. договору).

Згідно з п. 3.5.3 договору споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.

Відповідно до п. 3.5.4 договору у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту до 15-го числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3.5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на Інформаційній платформі оператора ГТС, обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.

Звірка фактично використаного обсягу газу за цим договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду ведеться сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений споживачу обсяг газу згідно з даними Інформаційної платформи оператора ГТС (п. 3.6. Договору).

Відповідно до п. 4.1. договору ціна та порядок зміни ціни на природний газ, який постачається за цим договором, встановлюється наступним чином: ціна природного газу за 1000 куб.м газу без ПДВ - 13658,42 грн, крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, крім того тариф на послуги транспортування природного газу для внутрішньої точки виходу з газотранспортної системи - 124,16 грн без ПДВ, коефіцієнт, який застосовується при замовленні потужності на добу наперед у відповідному періоді на рівні 1,10 умовних одиниць, всього з коефіцієнтом - 136,576 грн, крім того ПДВ - 20%, всього з ПДВ - 163,89 грн за 1000 куб.м. Всього ціна газу за 1000 куб.м з ПДВ, з урахуванням тарифу на послуги транспортування та коефіцієнту, який застосовується при замовленні потужності на добу, за цим договором становить 16554,00 грн.

Згідно з п. 4.3. договору загальна вартість цього договору на дату укладання становить 965650,00 грн, крім того ПДВ - 193130,00 грн, разом з ПДВ - 1158780,00 грн.

Оплата за природний газ за відповідний розрахунковий період (місяць) здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70% вартості фактично переданого відповідно до акту приймання-передачі природного газу до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється споживачем до 15 числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору. Споживач має право здійснювати оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду (п. 5.1 договору).

Оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений у розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до п. 5.1 цього договору (п. 5.3 договору).

Згідно з п. 10.1 договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов`язків згідно з цим договором внаслідок настання форс мажорних обставин, що виникли після укладання договору, і сторони не могли передбачити їх. Строк виконання зобов`язань відкладається на строк дії форс мажорних обставин (п. 10.2 договору). Сторони зобов`язані негайно повідомити про виникнення форс-мажорних обставин та протягом 14 днів з дати їх виникнення подати підтвердні документи відповідно до законодавства (п. 10.3 договору). Настання форс-мажорних обставин підтверджується в порядку, встановленому чинним законодавством України (п. 10.4 договору).

Даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє в частині поставки газу до 31.12.2022 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору (п. 13.1. договору).

Відповідно до акту приймання-передачі від 30.11.2021 обсяг поставленого позивачем та спожитого відповідачем природного газу склав 1,88546 тис. куб.м на суму 31211,89 грн.

За актом приймання передачі від 31.12.2021 обсяг поставленого позивачем та спожитого відповідачем природного газу склав 6,84500 тис куб.м. на суму 113312,09 грн.

У листі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 28.10.2024 повідомляється, що в інформаційній платформі споживач з EIC-кодом - 56XS0000K58I700C був закріплений за постачальником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (EIC-код 56X10Х) у період з 01.01.2022 по 28.02.2022. Обсяг природного газу, використаний споживачем з EIC-кодом - 56XS0000K58I700C за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 та внесений в алокацію постачальника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» становить: з 01.01.2022 по 31.01.2022 8336,02 куб. м.; з 01.02.2022 по 28.02.2022 3274,31 куб.м. До листа додано Інформацію з інформаційної платформи щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС- кодом 56XS0000K58І700C, відповідно до якої остаточна алокація за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 складає 8336,02 куб.м; з 01.02.2022 по 28.02.2022 - 5904,39 куб.м.

У листі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» від 07.11.2024 повідомляється, що в інформаційній платформі споживач з EIC-кодом - 56XS0000K58I700C був закріплений за постачальником ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (EIC-код 56X10Х) у період з 01.01.2022 по 28.02.2022. Обсяг природного газу, використаний споживачем з EIC-кодом - 56XS0000K58I700C за період з 01.01.2022 по 28.02.2022 та внесений в алокацію постачальника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» становить 5904,39 куб.м. До листа додано Інформацію з інформаційної платформи щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС- кодом 56XS0000K58І700C, відповідно до якої остаточна алокація за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 складає 5904,39 куб.м.

За змістом інформації про надходження коштів на рахунки ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», наданої АТ «Ощадбанк», споживачем за договором у 2021, 2022 роках фактично сплачено 242181,02 грн.

Позивач, посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору в частині оплати за поставлений газ у січні 2022 року та лютому 2022 року, звернувся до Господарського суду Луганської області з позовною заявою про стягнення суми основного боргу у розмірі 138078,64 грн, пені - 35105,30 грн, 3% річних 10922,33 грн та інфляційних втрат у розмірі 45570,86 грн. за договором постачання природного газу від 08.11.2021 № 11-1065/21-БО-Т. При цьому позивач зазначає, що за період січень, лютий 2022 року акти приймання передачі природного газу не підписані, тому ним враховувалися данні Інформаційної платформи щодо обсягів спожитого природного газу, а вартість природного газу визначалася з урахуванням ціни газу, що узгоджена сторонами в договорі.

Заперечуючи проти позову відповідач зазначає, що акти приймання-передачі природного газу відсутні і йому не надсилалися, однак він готовий визнати позовні вимоги, при виконанні самим позивачем умов договору, за якими він повинен скласти належним чином у письмовій формі оригінали актів приймання-передачі природного газу та надіслати їх споживачу для узгодження. Тільки після цієї події у нього настане обов`язок та право перерахувати кошти за спожитий газ. Відповідач заперечує проти сплати 3% річних, інфляційних та пені, оскільки вказані платежі розраховуються з суми основного боргу, яка не узгоджена у зв`язку з невиконанням договору самим позивачем, а саме відсутністю актів-приймання передачі природного газу.

Також Старобільська районна рада зауважує, що здійснює свою діяльність на підконтрольній території України з 2022 року, електронна поштова адреса районної ради, зазначена в договорі, проте від позивача не надходило звернень з зазначених у позові питань. На думку відповідача, позивачем навмисно і штучно затягувався час вирішення спірного питання, з метою збільшення суми виплат. На підставі викладеного відповідач просив позовні вимоги задовольнити частково; визначити суму основного боргу за період з 01.01.2022 по 24.02.2022 до сплати, або визначити строк сторонам справи узгодити суму в добровільному порядку відповідно до договору; відмовити у задоволенні вимог щодо сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат.

У відповіді на відзив позивач зазначає, зокрема, що акт приймання передачі природного газу від 31.01.2022 направлявся на адресу відповідача поштою простим листом, у зв`язку з чим відсутні докази такої відправки. В подальшому відправка засобами поштового зв`язку не здійснювалася, у зв`язку з припиненням роботи АТ «Укрпошта». Акт приймання передачі від 28.02.2022 був направлений електронною поштою, проте доказів направлення не зберіглося. В свою чергу суб`єкти ринку природного газу користуються ресурсами інформаційної платформи, адміністратором якої є оператор ГТС, тому відповідач був обізнаний про обсяги природного газу, що ним спожито. Ціна природного газу та порядок нарахування визначені договором, тому відповідач знав про вартість природного газу, спожитого ним.

Приймаючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджується те, що споживач за ЕІС-кодом 56XS0000K58I700C у січні 2022 року спожив 8336,02 м. куб., отже позивачем правомірно нараховано 137994 грн 43 коп., а враховуючи наявність часткової оплати за цей період у розмірі 97657,04 грн., то позивачем обґрунтовано заявлено до стягнення заборгованість у розмірі 40337,39 грн. Щодо заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 97741,25 грн за лютий 2022 року місцевий господарський суд, враховуючи положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дійшов висновку, що у зв`язку з окупацією території, яка є місцезнаходженням відповідача, нарахування заборгованості за поставлений газ у цей день (28.02.2022) є неправомірним. Здійснивши перерахунок, суд першої інстанції зазначив, що за лютий 2022 року об`єм спожитого газу, за який має бути нарахована заборгованість, складає 5781,63 куб. м., а отже заборгованість за лютий 2022 року складає 95709,10 грн. Таким чином загальна заборгованість, що підлягає стягненню з відповідача за спожитий природний газ у січні, лютому 2022 року складає 136046,49 грн. Крім того, здійснивши розрахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат місцевий господарський суд дійшов висновку, що обґрунтованою до стягнення за період січень лютий 2022 є сума пені у розмірі 34676,04 грн, 3% річних 10772,29 грн, інфляційних втрат 45007, 44 грн.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст.11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У статті 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтями 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно з частинами 1, 2 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до пунктів 27, 31, 37 частини 1 статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», природний газ, нафтовий (попутний) газ, газ (метан) вугільних родовищ та газ сланцевих тощо, газ колекторів щільних порід, газ центрально-басейнового типу (далі - природний газ) - суміш вуглеводнів та невуглеводневих компонентів, що перебуває у газоподібному стані за стандартних умов (тиск - 760 міліметрів ртутного стовпа і температура - 20 градусів за Цельсієм) і є товарною продукцією; постачальником природного газу є суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; споживачем є фізична особа, фізична особа-підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Постачання природного газу здійснюється за цінами, що вільно встановлюються між постачальником та споживачем, крім випадків, передбачених цим Законом. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом, Цивільним і Господарським кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу.

Правовідносини, які виникають між постачальниками та споживачами природного газу, з урахуванням їх взаємовідносин з операторами газорозподільної системи газотранспортної системи (далі - Оператори ГРМ/ГТС), регулюються Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2496 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 3 розділу І Правил постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил, та після включення споживача до Реєстру споживачів постачальника в інформаційній платформі Оператора ГТС у відповідному розрахунковому періоді в порядку, визначеному Кодексом газотранспортної системи.

Споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та розділом VII цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання. Постачальник має право оперативно контролювати обсяг споживання природного газу споживачем, використовуючи інформаційну платформу Оператора ГТС або інформацію споживача, а також шляхом самостійного контролю обсягів споживання природного газу на об`єкті споживача. Споживач та його постачальник мають право на коригування протягом розрахункового періоду підтверджених обсягів природного газу відповідно до умов договору постачання природного газу (п. 11 розділу ІІ Правил).

Правове регулювання технічних, організаційних, економічних та правових засад функціонування газотранспортної системи України здійснюється Кодексом Газотранспортної системи, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.09.2015, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 06.11.2015 за №1378/27823 (далі - Кодекс ГТС).

Відповідно до пункту 1 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС з метою уніфікації та однозначної ідентифікації суб`єктів ринку природного газу та точок комерційного обліку, розміщених на об`єктах газової інфраструктури, та для забезпечення спрощення процедур зміни постачальників природного газу та електронного обміну даними між суб`єктами ринку природного газу, на національному рівні використовується система кодування, рекомендована Європейською мережею операторів газотранспортних систем (ENTSOG). Для кодування використовується ЕІС-код. На ринку природного газу використовуються ЕІС-коди, що присвоєні відповідно до регламенту EIC-схеми для кодування та ідентифікації в енергетиці. Кожному суб`єкту ринку природного газу та/або точці комерційного обліку може бути присвоєно лише один ЕІС-код, крім операторів газорозподільних систем, яким присвоюються окремі EIC-коди для обліку природного газу на власні потреби, а також покриття об`ємів (обсягів) втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільній системі. Схема ідентифікації вимагає, щоб присвоєні ЕІС-коди були унікальними та незмінними протягом довгого періоду часу.

Згідно з пунктом 4 глави 2 розділу IV Кодексу ГТС оператор газорозподільної системи присвоює EIC-коди всім споживачам, що приєднані до газорозподільної системи відповідного оператора та відповідних ЕІС-кодів їх точок комерційного обліку (за необхідності).

У пункті 1 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС передбачено, що для забезпечення електронної взаємодії та документообігу між суб`єктами ринку природного газу, у тому числі для організації замовлення та супроводження послуг транспортування природного газу в умовах добового балансування газотранспортної системи, а також між суб`єктами ринку природного газу та операторами торгових платформ оператор газотранспортної системи зобов`язаний створити та підтримувати функціонування інформаційної платформи.

Інформаційна платформа має бути доступною всім суб`єктам ринку природного газу та операторам торгових платформ у межах їх прав, визначених цим Кодексом, для забезпечення ними дій, пов`язаних із укладанням угод за короткостроковими стандартизованими продуктами, замовленням, наданням та супроводженням послуг транспортування природного газу, у тому числі для подання номінацій/реномінацій, перевірки величин грошових внесків (фінансової гарантії), а також інших дій, передбачених цим Кодексом. Для вчинення вищезазначених дій веб-додаток інформаційної платформи має бути доступним у мережі Інтернет цілодобово, сім днів на тиждень (п. 2 глави 3 розділу IV Кодексу ГТС).

Згідно з умовами договору ЕІС-код відповідача 56XS0000К58І700С. За даними Інформаційної платформи щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС- кодом 56XS0000K58І700C (доступ до якої має також відповідач) остаточна алокація за період з 01.01.2022 по 31.01.2022 складає 8336,02 куб.м; остаточна алокація за період з 01.02.2022 по 28.02.2022 складає 5904,39 куб.м.

Сторонами не заперечується відсутність підписаних актів приймання передачі природного газу за січень, лютий 2022 року. Водночас, відповідач мав можливість дізнатися з Інформаційної платформи Оператора ГТС про спожиті обсяги природного газу за спірний період. Сам по собі факт відсутності підписаного сторонами акту приймання-передачі не є визначальним для висновку про непостачання природного газу та про не обізнаність відповідача про спожиті обсяги природного газу.

При цьому, відповідач не надав суду доказів того, що використані позивачем дані, розміщені Оператором ГТС на Інформаційній платформі щодо остаточної алокації відборів газу відповідача за січень, лютий 2022 року, є неповними чи недостовірними або такими, що відрізняються від даних самого споживача, тобто ніяким чином документально не спростував дані Інформаційної платформи.

Суд також враховує, що умовами договору передбачено, що споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу (п. 2.4, п. 6.2 договору); режим використання природного газу споживач визначає самостійно (пункт 2.5 договору); сторони договору здійснюють щоденний моніторинг фактичного відібраного споживачем обсягу природного газу (пункт 3.4 договору).

Отже, оскільки природний газ був переданий та отриманий споживачем у спірний період, обов`язок відповідача оплатити вартість поставленого йому позивачем товару виникає в силу закону (статті 655, 692, 712 Цивільного кодексу України) та не залежить від факту надсилання (або не надсилання) позивачем акту приймання-передачі природного газу.

При цьому, пункт 5.1 договору не звільняє відповідача від оплати за отриманий природний газ у разі відсутності акту приймання-передачі, оскільки у такому випадку фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору, яким передбачено, що обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим (узгодженим) відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що позивач правомірно визначив обсяг спожитого відповідачем природного газу у спірний період відповідно до даних Інформаційної платформи Оператора ГТС. Тому доводи відповідача про ненастання строку оплати з підстав відсутності актів приймання передачі є необгрунтованими.

Сторонами не оскаржується судове рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за січень 2022 року у розмірі 40337,39 грн.

Щодо заявленої до стягнення заборгованості у розмірі 97741, 25 грн. за лютий 2022 року, колегія суддів зазначає таке.

Місцезнаходженням відповідача згідно з договором було м. Старобільськ, Старобільського району Луганської області.

Східний апеляційний господарський суд ухвалою від 18.03.2025 зупиняв апеляційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку справи №908/1162/23.

Так, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду переглянув у касаційному порядку постанову Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2023 у справі №908/1162/23 про стягнення боргу за спожитий у листопаді-грудні 2022 року обсяг електроенергії на об`єкті, який знаходиться у місті Мелітополі.

Об`єднана палата зазначила, що у справі № 908/1162/23, як і у справі №910/9680/23 (від висновків Верховного Суду у якій пропонується відступити), йдеться про діяльність, що підпадає під ознаки, наведені у частині другій статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»; окрім того, в обох справах йдеться про території, окуповані з лютого 2022 року, за відсутності окремого рішення Кабінету Міністрів України щодо територій, тимчасово окупованих, починаючи з 24 лютого 2022 року. Тобто правовідносини у цих справах є подібними за критерієм здійснення господарської діяльності на тимчасово окупованій території і доводи касаційної скарги ґрунтуються на застосуванні тих самих приписів Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

Предметом розгляду Об`єднаною палатою було питання застосування частини 2 статті 13 та частини 2 статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року по грудень 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією».

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII) для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).

Так, у справі №908/1162/23 Верховний Суд, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема дійшов висновку, що Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану від 16.11.2022 №2764-ІХ частину третю статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.

Діюча редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно» № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як зазначила Об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих вказані у них території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією», відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.

Однак у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України» правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.

З огляду на викладене, у постанові у справі №908/1162/23 Об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень статті 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.

Колегія суддів враховує зазначені вище висновки Верховного Суду у справі №908/1162/23 відповідно до положень ч.4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим критерієм.

Згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України № 376 від 28.02.2025, датою тимчасової окупації Старобільської міської територіальної громади визначено 28.02.2022. Така дата була визначена і в Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 від 22.12.2022.

Відповідно до ст. 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» положення цієї статті застосовуються до тимчасово окупованої території, передбаченої пунктами 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, надр під територіями, зазначеними у пунктах 1 і 2 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряного простору над цими територіями. В умовах воєнного стану рішенням Кабінету Міністрів України положення цієї статті можуть бути поширені на тимчасово окуповані території, передбачені пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, надра під територіями, зазначеними у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, і повітряний простір над цими територіями. На період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено, за винятком випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті. Переміщення товарів, маркування (етикетування) яких свідчить про вироблення таких товарів на тимчасово окупованій території, забороняється, крім речей, які віднесені до особистих речей, що переміщуються у ручній поклажі та/або супроводжуваному багажі відповідно до частин третьої та четвертої цієї статті. Контроль в`їзду-виїзду з метою виявлення, запобігання переміщенню товарів на тимчасово окуповану територію та з такої території в межах контрольних пунктів в`їзду-виїзду, а також поза межами контрольних пунктів в`їзду-виїзду проводять уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України.

Таким чином, враховуючи, що окупація території місцезнаходження відповідача з 28.02.2022 є загальновідомим фактом (підтвердженим до того ж Кабінетом Міністрів України), а також положення ст. 13-1 Закону № 1207-VII, позивач у даний період не мав право здійснювати господарську діяльність щодо постачання на окуповану територію товарів і послуг, в тому числі природного газу.

З огляду на викладене, висновок місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з 01.02.2022 по 27.02.2022 у розмірі 95709,10 грн. та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за поставлений газ 28.02.2022 у розмірі 2032,15 грн є законним та обґрунтованим.

Стосовно заявлених до стягнення за січень, лютий 2022 пені у розмірі 35105,30 грн, 3% річних у розмірі 10922,33 грн та інфляційних втрат у розмірі 45570,86 грн., колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 7.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором. У разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення (п. 7.2 договору).

Приписами ч.1 ст.530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правильність здійсненого позивачем розрахунку пені за період з 16.03.2022 по 15.09.2022 в сумі 14459,13 грн, нарахованої на зобов`язання січня 2022 року.

Перевіривши здійснений судом першої інстанції розрахунок пені в сумі 20216,91 грн, здійсненний за період з 16.04.2022 по 15.10.2022, на зобов`язання в розмірі 95709,10 грн за лютий 2022 року, колегія суддів погоджується з ним.

Отже, загальна сума пені, що підлягає стягненню з відповідача за зобов`язаннями січня, лютого 2022 року, складає 34676, 04 грн.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення 3% річних в сумі 3706,20 грн, нарахованих на зобов`язання січня 2022 року за період з 16.03.2022 по 30.09.2024, також погоджується з висновком суду першої інстанції про його правильність.

Перевіривши розрахунок 3% річних, здійснений судом першої інстанції за період з 16.04.2022 по 30.09.2024, нарахованих на зобов`язання в розмірі 95709,10 грн за лютий 2022 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованою до стягнення сумою є 7066,09 грн.

Отже, загальна сума 3% річних, що підлягають стягненню з відповідача за зобов`язаннями січня, лютого 2022 року складає 10772,29 грн.

Перевіривши розрахунок позивача щодо стягнення інфляційних втрат в сумі 18469,86 грн, нарахованих на зобов`язання січня 2022 року за період з 01.04.2022 по 30.09.2024, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його правильність.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат, здійснений судом першої інстанції за період з 01.05.2022 по 30.09.2024, нарахованих на зобов`язання в розмірі 95709,10 грн за лютий 2022 року, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованою до стягнення є сума 26537,58 грн.

Отже, загальна сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача за зобов`язаннями січня, лютого 2022 року складає 45007,44 грн.

Стосовно доводів відповідача про безпідставне не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вищевказані норми чинного законодавства регулюють правовідносини, які склалися у договірних зобов`язаннях, на які поширюються специфічні правові наслідки, зокрема, договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит, тобто договори, відповідно до яких позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем). Отже, в даному випадку положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також, відповідач посилається на настання форс-мажорних обставин та зазначає, що з 24.02.2022 районна рада не здійснювала діяльності у м. Старобільськ, будівля районної ради не використовувалася, проте у розрахунках позивач, з посиланням на Інформаційну платформу, враховує відбір газу споживача включно до 28.02.2022 рік, що вже є не коректним. Зазначає, що доказ впливу форс-мажорних обставин у вигляді повномасштабного вторгнення рф є в тому, що з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» оголошено воєнний стан на всій території України і призначено начальника військової районної адміністрації Старобільського району. Тобто, з 24.02.2022 відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», повноваження Старобільської районної ради перейшли до військової районної адміністрації, у тому числі щодо прийняття бюджету, виділення коштів на сплату за спожитий газ у 2022 році. Із співробітників районної ради на неокуповану частину України виїхав тільки голова районної ради, тобто ті співробітники, які відповідали за облік спожитого газу, мали доступ і паролі до Інформаційної платформи, залишаються на окупованій території і не підтримують зв`язку з міркувань своєї безпеки, а частина перейшла працювати до структур окупантів.

Колегія суддів звертає увагу, що підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання визначені статтею 617 ЦК України: особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Згідно з положеннями статті 218 ГК України (чинний станом на час ухвалення рішення суду) у разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

З частин першої-другої статті 614 ЦК України вбачається, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.

Відповідно до положень абз.1 частини першої статті 617 ЦК України та статті 218 ГК України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язанням несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язанням виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Разом з цим, частина друга статті 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, сплата 3% річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, нарахування, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.

Нарахування у вигляді інфляційних втрат та 3% річних, що передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, за своєю правовою природою не є правовою відповідальністю, встановленою статтею 611 ЦК України та статтею 217 ГК України. Тому правила щодо звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у випадку настання непереборної сили (форс-мажору), визначені статтею 617 ЦК України та статтею 218 ГК України, не підлягають застосуванню до акцесорного зобов`язання, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України.

Кім того, колегія суддів звертає увагу, що надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним.

Разом з тим, форс-мажор є окремою, самостійною обставиною, яка звільняє від відповідальності за порушення договірних зобов`язань, яка характеризується тим, що обставини форс-мажору повинні виникнути після укладення договору, неможливість виконання зобов`язання повинна бути у період існування таких обставин і такі обставини повинні бути зазначені в договорі.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (частина 2 статті 14-1 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні»).

В матеріалах справи відсутній сертифікат торгово-промислової палати, який би засвідчував форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) щодо невиконання обов`язку (зобов`язання), а саме щодо оплати природного газу.

Втім, сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі №926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18, від 25.11.2021 у справі № 905/55/21, від 19.08.2022 у справі №908/2287/17). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Тобто, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажорні обставини, суд має оцінювати цей доказ у сукупності з іншими.

Колегія суддів зазначає, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них, як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання.

В будь-якому разі сторона зобов`язання, яка його не виконує, повинна довести, що в кожному окремому випадку саме ці конкретні обставини мали непереборний характер саме для цієї конкретної особи при виконанні нею конкретних договірних зобов`язань. І кожен такий випадок має оцінюватись судом незалежно від наявності засвідчених компетентним органом обставин непереборної сили.

Сам лише факт проведення бойових дій чи запровадження обмежень воєнного часу не звільняє сторону від відповідальності, якщо такі обставини прямо не перешкоджають фізично чи юридично виконати конкретний обов`язок за договором. Відповідну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 10.03.2023 у справі №922/1093/22, від 23.03.2023 у справі №920/505/22 тощо.

У спірних питаннях колегія суддів також наголошує на тому, що посилання на наявність обставин форс-мажору використовується стороною, яка позбавлена можливості виконувати договірні зобов`язання належним чином, для того, щоб уникнути застосування до неї негативних наслідків такого невиконання. Інша ж сторона договору може доводити лише невиконання/неналежне договору контрагентом, а не наявність у нього форс-мажорних обставин (як обставин, які звільняють сторону від відповідальності за невиконання). Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору (постанови Верховного Суду від 15.06.2018 у справі №915/531/17, від 26.05.2020 у справі №918/289/19, від 17.12.2020 у справі №913/785/17, від 30.11.2021 у справі №913/785/17 та від 07.06.2023 у справі №906/540/22).

Згідно з наведеними позиціями Верховного Суду факт наявності для сторони форс-мажорних обставин слід встановлювати в кожному конкретному випадку на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи.

Отже, істинність твердження відповідача, що воєнний стан, введений на території України, призначення начальника військової районної адміністрації, а також ті обставини, що співробітники, які відповідали за облік спожитого газу залишились на окупованій території позбавляють його можливості належного виконання договірних зобов`язань (своєчасної оплати природного газу) за даних умов, як і взагалі наявність таких обставин, ураховуючи принципи змагальності, диспозитивності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, підлягали доведенню відповідачем перед судом.

Втім, відповідних доказів відповідачем до суду надано не було. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази виконання вимог п.10.3. договору щодо негайного повідомлення іншої сторони про виникнення форс-мажорних обставин та подання відповідних документів протягом 14 днів з дати їх виникнення.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ст. 74 ГПК України).

Згідно ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Старобільської районної ради залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Луганської області від 31.01.2025 у справі №913/446/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 29.12.2025.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Н.О. Мартюхіна

Суддя М.М. Слободін