ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.12.2025м. СумиСправа № 920/1364/25
Господарський суд Сумської області у складі:

судді Резніченко О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Бублик Т.Д.,

за позовом Фермерського господарства «Янтар МНА»;

до відповідачів: 1. Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області;

2. Анастасівської сільської ради Роменського району Сумської області

про визнання права постійного користування земельною ділянкою

за участю представників сторін:

від позивача: Сенча О.О. (в режимі відеоконференції)

від відповідачів: 1. не прибув

2. не прибув.

Стислий виклад позицій сторін по справі. Заяви, які подавались сторонами. Процесуальні дії, які вчинялись судом.

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання за ним права постійного користування земельною ділянкою площею 45,204 га для ведення фермерського господарства, що розташована на території Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області (колишньої Анастасівської сільської ради Роменського району Сумської області).

Позов обґрунтований тим, що рішенням Роменської районної ради від 16.06.2000 ОСОБА_1 було надано у постійне користування земельну ділянку площею 62,605 га на території Анастасівської сільської ради. 31.07.2000 ОСОБА_1 заснував ФГ «Янтар», ІНФОРМАЦІЯ_1 було змінено назву на ФГ «Янтар МНА».

ІНФОРМАЦІЯ_2 засновник ОСОБА_1 помер. Після смерті засновника ФГ «Янтар МНА» продовжує господарську діяльність, права засновника згідно заповіту перейшли до ОСОБА_1 , онука померлого.

19.06.2025 представник позивача звернувся до Державного реєстратора з метою реєстрації права постійного користування земельною ділянкою площею 45,204 га, яка була надана першому засновнику ФГ на підставі рішення від 16.06.2000.

Рішенням Державного реєстратора №79593602 від 24.06.2025 року було відмовлено у проведенні державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з тим, що заявником не надано оригінал правовстановлюючого документа і не вказано кадастрового номера земельної ділянки, що унеможливлює ідентифікацію об`єкта.

16.07.2025 відповідач 1 повідомив голову ФГ, що у зв`язку зі смертю засновника ФГ та не вирішення питання щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, фермерському господарству необхідно повернути земельну ділянку у власність об`єднаної територіальної громади або вирішити питання оренди земельної ділянки.

Тому позивач звернувся до суду із цим позовом з метою визнання за ним права користування земельною ділянкою у зв`язку зі смертю фізичної особи засновника ФГ, на ім`я якого оформлено право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідач 1 подав пояснення (вх. №5755 від 18.11.2025), у яких зазначив, що обставини, викладені у позовній заяві, ним не заперечуються. Також відповідач 1 просить провести розгляд справ без участі його представника, за наявними в матеріалах справи документами.

Відповідач 2 про розгляд справи повідомлений належним чином (рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення). Відповідно до витягу з ЄДРПОУ (а.с. 112-115) відповідач 2 знаходиться в стані припинення.

Рух справи. Процесуальні дії суду.

Відповідно до ухвали Господарського суду Сумської області від 09.10.2025 було відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання у справі на 10.11.2025.

Розгляд справи 10.11.2025 не відбувся, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та оголошенням повітряної тривоги.

Ухвалою суду від 10.11.2025 підготовче засідання відкладене на 01.12.2025.

01.12.2025 суд закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті на 22.12.2025 (протокольна ухвала від 01.12.2025).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представники відповідачів в судове засідання не з`явились.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Роменської районної ради народних депутатів Роменського району Сумської області від 16 червня 2000 року гр. ОСОБА_1 , мешканцю с. Попівщина Роменського району Сумської області для створення селянського (фермерського) господарства було надано у постійне користування земельну ділянку площею 62,605 га. в межах згідно з планом, яка розташована на території Анастасівської сільської ради (а.с. 33).

Вказана обставина підтверджується державним актом на право постійного користування землею від 20.06.2000 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійно користування землею за № 45 (а.с. 34).

Після отримання державного акту на базі вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 заснував Фермерське господарство «ЯНТАР» (ідентифікаційний код: 30915096), яке було зареєстровано 31.07.2000 року в ЄДРПОУ.

В подальшому, 23.09.2011 року було змінено назву юридичної особи на «ЯНТАР МНА» (номер запису змін 0000246) та 31.01.2012 року юридичну адресу (номер запису змін 00000246).

Дані обставини підтверджуються Свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - юридичної особи серії А00 № 678297, випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців серії ААБ №013492, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Статутом ФГ «Янтар МНА» (а.с. 19-28).

Засновником фермерського господарства є ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 виданий 19.09.2002 року, РНОКПП НОМЕР_2 (п. 3.1. Статуту).

Членом фермерського господарства і Головою господарства є громадянка України ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_3 від 29.05.2011 року, РНОКПП НОМЕР_4 , яка є онукою засновника (п. 3.2. Статуту).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер засновник ФГ «Янтар МНА» ОСОБА_1 , на ім`я якого був виданий державний акт на право постійного користування землею від 20.06.2000 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійно користування землею за № 45.

Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_5 виданим 07.02.2012 року виконкомом Анастасівської сільської ради Роменського району Сумської області (а.с. 35).

Після смерті засновника, ФГ «Янтар МНА» продовжує свою господарську діяльність по даний час, що підтверджується фінансовою звітністю малого підприємства (баланс та звіт про фінансові результати) за 2023, 2024 роки, статистичною звітністю про посівні площі та збирання врожаю, а права засновника згідно заповіту ОСОБА_1 посвідченого 14.04.2010 року секретарем Анастасівської сільської ради Роменського району Сумської області Андрішко Л.В. (зареєстрований в реєстрі за №48), перейшли у спадок його онуку - ОСОБА_1 , який спадщину прийняв, що підтверджується матеріалами спадкової справи заведеної Роменською районною державною нотаріальною конторою 06.08.2012 року № 220/2012 (номер справи в Спадковому реєстрі - 53197215).

19.06.2025 року представник Фермерського господарства «Янтар МНА» звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою державної реєстрації речового права права постійного користування земельною ділянкою площею 45,204 га, розташованою на території Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області (колишньої Анастасівської сільської ради), яка була надана у постійне користування першому засновнику господарства ОСОБА_1 на підставі рішення районної ради від 16.06.2000 року та Державного акту на право постійного користування землею від 20.06.2000 року, зареєстрованого за № 45 у відповідній книзі записів.

Рішенням Державного реєстратора прав на нерухоме майно Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області № 79593602 від 24 червня 2025 року відмовлено ФГ «Янтар МНА» у проведенні державної реєстрації речового права права постійного користування земельною ділянкою площею 45,204 га, розташованої на території Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області.

Рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій мотивоване, тим що відповідно до абзацу 4 частини пункту 1 статті 3 відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі-закон) державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих-отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; пункту 4 статті 10 Закону під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує (відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Таким чином, під час проведення перевірок ОНМ неможливо встановити наявність вищевказаних обставин, оскільки заявником не надано оригінал правовстановлюючого документа і не вказано кадастровий номер земельної ділянки, що унеможливлює ідентифікування об`єкта та подальший розгляд заяви.

Також, роз`яснено заявнику, що відповідно до чинного законодавства, у разі відсутності оригіналу правовстановлюючого документа та/або неможливості підтвердження речового права у позасудовому порядку, він має право звернутися до суду для встановлення юридичного факту або визнання за ним речового права - зокрема, права постійного користування земельною ділянкою.

Позивач погодився з рішенням Державного реєстратора з огляду на те, що статтею 29 Закону № 1952-IV передбачені, особливості державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, речові права на які набуто до 1 січня 2013 року. Зокрема, відповідно до частини 3 цієї статті державна реєстрація речових прав на земельну ділянку, набутих та оформлених в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться без подання заявником документа, на підставі якого набуто речове право, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, у тому числі перенесеної із Державного реєстру земель, документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів.

Згідно пункту 81 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності та права постійного користування на земельну ділянку, права на яку набуваються шляхом передачі земельних ділянок у постійне користування із земель державної або комунальної власності, подається рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи надання у постійне користування або про затвердження документації із землеустрою щодо формування земельної ділянки та передачу її у власність чи надання у постійне користування.

Для проведення державної реєстрації права постійного користування на земельну ділянку для ведення фермерського господарства за самим фермерським господарством державному реєстратору подаються такі документи:

- документи, що підтверджують виникнення речового права у засновника фермерського господарства, тобто в даному випадку державний акт на право постійного користування.

- у випадку відсутності в державному акті кадастрового номера земельної ділянки - витяг з ДЗК для підтвердження державної реєстрації земельної ділянки як об`єкта в реєстрі ДЗК;

- документи про створення та державну реєстрацію фермерського господарства (рішення про створення ФГ, Статут ФГ, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань по ФГ);

- у випадку смерті засновника, у якого було речове право на земельну ділянку, - свідоцтво про смерть.

Так, державний акт на право постійного користування землею від 20.06.2000 року, виданий засновнику ФГ - ОСОБА_1 на підставі Рішенням Роменської районної ради народних депутатів Роменського району Сумської області від 16 червня 2000 року, по-перше не містить кадастрового номера земельної ділянки, оскільки до 2003 року не всім ділянкам при оформленні присвоювалися кадастрові номери, а по-друге документ був втрачений і отримати дублікат загубленого правовстановлюючого документу не представляється можливим, оскільки з 2013 року державні акти на земельну ділянку вже не видаються.

Також, на даний час позивачу неможливо отримати витяг з ДЗК для підтвердження державної реєстрації земельної ділянки як об`єкта в реєстрі ДЗК, оскільки під час передачі землі державної власності за межами населених пунктів (крім земель, які потрібні державі для виконання її функцій) до комунальної власності сільських, селищних, міських рад на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX, передана в постійне користування засновнику ФГ «Янтар МНА» ОСОБА_1 земельна ділянка площею 45,204 га не була проінвентаризована та внесена до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частини 1 статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру:

на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні;

на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України та у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками;

на підставі технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель - за результатами інвентаризації земель;

на підставі проектів землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) - у разі виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв).

Відомості про речові права на земельні ділянки, що виникли до 1 січня 2013 року, вносяться центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, до Державного земельного кадастру із Державного реєстру земель та документів, що відповідно до законодавства, яке діяло до 1 січня 2013 року, посвідчували право власності або право користування землею (земельними ділянками), а також книг записів (реєстрації) таких документів (частина 9 статті 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр»).

З метою приведення речових прав у відповідність до чинного законодавства та реєстраційного підтвердження за ФГ «Янтар МНА» права постійного користування земельною ділянками площею 45,204 га, яка була передана засновнику для створення селянського фермерського господарства, уповноважена особа позивача - Голова ФГ «Янтар МНА» звернулася до Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області як розпорядника земель комунальної власності територіальної громади з проханням вчинити дії щодо присвоєння кадастрового номера та реєстрації вищевказаної переданої у комунальну власність земельної ділянки у Державному земельному кадастрі, що необхідно для державної реєстрації речового права - іншого речового права у вигляді права постійного користування земельною ділянкою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Листом № 1209/02-35 від 16.07.2025 Андріяшівська сільська рада повідомила голову фермерського господарства «Янтар МНА», що у зв`язку із смертю засновника та не вирішенням питання щодо оформлення правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, відповідно до статей 12, 27, 141 Земельного кодексу України, фермерському господарству необхідно повернути спірну земельну ділянку у власність об`єднаної територіальної громади або вирішити питання оренди земельної ділянки чи подання інших правовстановлюючих документів (а.с.51).

Тому позивач звернувся до суду з цим позовом, вважаючи, що обраний ним спосіб захисту визнання права постійного користування земельною ділянкою є ефективним та належним, оскільки надасть позивачу можливість провести державну реєстрацію права постійного користування відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Законодавство, що підлягає застосуванню. Висновки суду.

Відповідно до частини 1 статті 50 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час надання у постійне користування земельної ділянки) громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, у тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

За змістом статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції, чинній на час надання у постійне користування землі) селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Членами селянського (фермерського) господарства можуть бути подружжя, їх батьки, діти, які досягли 16-річного віку, та інші родичі, які об`єдналися для роботи в цьому господарстві. Членами селянського (фермерського) господарства не можуть бути особи, в тому числі родичі, які працюють у ньому за трудовим договором (контрактом, угодою). Селянське (фермерське) господарство може бути створено однією особою. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником.

Згідно з частиною 5 цієї статті Закону на ім`я голови селянського (фермерського) господарства видається відповідно державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право постійного користування землею. З ним укладається договір на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди.

Складаються також інші документи відповідно до законодавства України.

За змістом статті 7 Земельного кодексу України (у редакції на час створення фермерського господарства) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.

У частині 1 статті 23 Земельного кодексу України передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення фермерського господарства надавалася ОСОБА_1 не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи, одержує печатку із своїм найменуванням і адресою, відкриває розрахунковий та інші рахунки в установах банку і вступає у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнається державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.

Отже, законодавством, чинним на час створення фермерського господарства «Янтар», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності фермерським господарством як юридичною особою.

Водночас, одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення фермерського господарства, зобов`язувало таку фізичну особу у подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації фермерського господарства. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення фермерського господарства, без створення такого фермерського господарства.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18.

01.08.2003 набрав чинності Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003, за змістом статті 2 якого відносини, пов`язані із створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно з частиною 1 статті 5, частиною 1 статті 7, статтею 8 Закону України «Про фермерське господарство» право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється у порядку, який передбачений Земельним кодексом України. Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, який встановлений законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою.

Наведені положення Закону України «Про фермерське господарство» передбачають, що можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.

У пункті 53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зазначено, що у розумінні положень статей 1, 5, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.

Зазначена практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13.03.2018 у справі №348/992/16-ц, від 20.06.2018 у справі №317/2520/15-ц, від 22.08.2018 у справі №606/2032/16-ц, від 31.10.2018 у справі №677/1865/16-ц, від 21.11.2018 у справі №272/1652/14-ц, від 12.12.2018 у справі №704/29/17-ц, від 16.01.2019 у справі №695/1275/17 та у справі №483/1863/17, від 27.03.2019 у справі №574/381/17-ц, від 03.04.2019 у справі №628/776/18, від 23.06.2020 у справі №922/989/18).

Згідно з частиною 1 статті 92 Земельного кодексу України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

У пункті 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Проте, Конституційний Суд України Рішенням від 22.09.2005 №5-рп/2005 визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Отже, громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.

У пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/989/18 зазначено, що з моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) та набуття ним прав юридичної особи таке господарство на основі норм права набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що у відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство, як юридична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №615/2197/15-ц (провадження №14-533цс18).

Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з певних підстав, закріплених у законодавстві.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у пункті 7.27 постанови від 05.11.2019 у справі №906/392/18, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним.

Так, у статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою згідно зі статтею 141 Земельного кодексу України (у редакції, чинній станом на момент розгляду справи) є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій, крім перетворення державних підприємств у випадках, визначених статтею 120-1 цього Кодексу; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії; припинення права користування надрами у разі закінчення встановленого спеціальним дозволом на користування надрами строку користування надрами (у разі передачі земельної ділянки державної, комунальної власності користувачу надр для здійснення діяльності з користування надрами); невиконання акціонерним товариством, товариством з обмеженою відповідальністю, 100 відсотків акцій (часток) у статутному капіталі якого належать державі, яке утворилося шляхом перетворення державного підприємства, вимог, визначених статтею 120-1 цього Кодексу.

За змістом частини 1 статті 27 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час реєстрації позивача) право користування земельною ділянкою або її частиною припиняється у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу.

У пунктах 66-69 постанови від 23.06.2020 у справі №922/989/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наведені положення законодавства свідчать, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство).

У земельному законодавстві (чинному на момент створення фермерського господарства й до сьогодні) така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою як смерть громадянина - засновника фермерського господарства - відсутня.

Правове становище селянського (фермерського) господарства, як юридичної особи та суб`єкта господарювання, у тому числі його майнова основа, повинні залишатися стабільними незалежно від припинення участі в його діяльності засновника такого господарства як в силу об`єктивних причин (смерті, хвороби тощо), так і на підставі вільного волевиявлення при виході зі складу фермерського господарства.

Отже, одержання громадянином - засновником правовстановлюючого документа на право власності чи користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства є необхідною передумовою державної реєстрації та набуття селянським (фермерським) господарством правосуб`єктності як юридичної особи. Підставою припинення права користування земельною ділянкою, яка була отримана громадянином для ведення селянського (фермерського) господарства і подальшої державної реєстрації такого господарства як юридичної особи, виступає припинення діяльності відповідного селянського (фермерського) господарства.

Відповідно, у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, яка надана для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства.

Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває у користуванні такого господарства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 у справі №922/989/18 визнала правомірним висновок місцевого суду, що зі смертю засновника фермерського господарства, якому земельна ділянка була надана на праві постійного користування згідно з державним актом на право постійного користування землею, таке право не є таким, що припинилось.

Після отримання ОСОБА_1 державного акта на право постійного користування землею, ним засновано юридичну особу фермерське господарство «ЯНТАР» (), яке було зареєстровано 31.07.2000, тобто у правовідносинах користування спірною земельною ділянкою з дня державної реєстрації фермерського господарства саме воно набуло права та обов`язки землекористувача.

Отже, відповідно до положень статті 92 Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство», з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) виникають відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки цим господарством, і такі правомочності набувають сталого юридичного зв`язку саме з фермерським господарством, стаючи частиною його майна.

Таким чином, з моменту створення фермерського господарства «ЯНТАР» відбулась фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки останнього перейшли до фермерського господарства з дня його державної реєстрації. Відповідно з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.

Фермерське господарство «Янтар МНА», є діючим підприємством, спірна земельна ділянка ніколи не вибувала з користування фермерського господарства, використовується за цільовим призначенням, фермерським господарством регулярно сплачує податки та подає до контролюючих органів відповідну звітність.

Вказані обставини підтверджуються доданими до позовної заяви податковими деклараціями, відомостями, розрахунками частки с/г товаровиробництва, платіжними дорученнями, звітами про посівні площі, про збирання врожаю та іншою документацією за останні роки (а.с. 65-87).

Таким чином, Позивач є добросовісним і законним користувачем спірної земельної ділянки, оскільки право постійного користування земельною ділянкою від засновника перейшло до самого господарства і не припинилося ні через смерть засновника, ні через зміни у земельному законодавстві, ні через інші причини.

Статтями 153, 155 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Відповідно до положень частин 2, 3 статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Невизнання права постійного користування на вказану земельну ділянку, що полягає у вимогах повернути у зв`язку із смертю засновника фермерського господарства земельну ділянку у фактичне володіння об`єднаної територіальної громади або отримати її у тимчасове користування на умовах оренди, а також через неможливість внести відповідні записи про речові права, а саме право постійного користування ФГ «Янтар МНА» до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно призводить до порушення (невизнання) прав Позивача.

Разом з цим, право фермерського господарства на безстрокове використання спірної земельної ділянки, яка була надана для створення і здійснення господарської діяльності фермерського господарства, є законними очікуваннями Позивача, які підлягають захисту шляхом визнання за ФГ «Янтар МНА» права постійного користування спірною земельною ділянкою.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов Фермерського господарства «Янтар МНА» до відповідачів: 1. Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області; 2. Анастасівської сільської ради Роменського району Сумської області про визнання права постійного користування земельною ділянкою - задовольнити повністю.

2. Визнати за Фермерським господарством «Янтар МНА» (вул. Світанкова, буд. 1, с. Світівщина, Роменський район, Сумська область, 42076, ) право постійного користування земельною ділянкою площею 45,204 га для ведення фермерського господарства, яка не проінвентаризована, в межах згідно плану, що розташована на території Андріяшівської сільської ради Роменського району Сумської області (колишньої Анастасівської сільської ради Роменського району Сумської області), яка була надана ОСОБА_1 згідно з Державним актом на право постійного користування землею від 20.06.2000 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право постійно користування землею за № 45 на підставі рішення XІІI сесії XXІІI скликання Роменської районної ради Сумської області від 16.06.2000 року.

3. Відповідно до ст. 241 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

4. Згідно з ст. 256 ГПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.12.2025.

СуддяО.Ю. Резніченко