РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2025Справа № 910/11923/25

Суддя Господарського суду міста Києва Головіна К. І., розглянувши у спрощеному позовному провадженні господарську справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Валері 2016»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Стайл ТК»

про стягнення 148 636,73 грн

без повідомлення учасників справи

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Валері 2016» (далі - ТОВ «Валері 2016», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Стайл ТК» (далі - ТОВ «Гранд Стайл ТК», відповідач) про стягнення заборгованості в сумі 148 636,73 грн за договором про надання послуг перевезення вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міському сполученні № 96/2207 від 22.07.2025.

Позов обґрунтований тим, що відповідач порушив свої зобов`язання за вказаним договором щодо сплати вартості наданих послуг перевезення, внаслідок чого у нього виникла заборгованість. У позові ТОВ «Валері 2016» просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 143 150,00 грн, пеню в сумі 4 741,57 грн, інфляційні втрати в сумі 286,30 грн та 3% річних у сумі 458,86 грн, що разом складає 148 636,73 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2025 вказану позовну заяву було прийнято до розгляду, справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін, учасникам справи надана можливість реалізувати свої процесуальні права та обов`язки.

Відповідач, належним чином повідомлений про розгляд справи, у строк, визначений законом, відзиву не надав, його позиція щодо заявлених вимог суду невідома. Згідно з ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Ураховуючи, що відповідач не скористався наданим йому правом у межах визначеного законом процесуального строку на подання відзиву, суд дійшов висновку про можливість вирішення спору за відсутності відзиву відповідача.

Отже, розглянувши позовні вимоги та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Установлено, що 22.07.2025 між ТОВ «Валері 2016» (експедитор) та ТОВ «Гранд Стайл ТК» (замовник) був укладений договір про надання послуг по здійсненню перевезень вантажів автомобільним транспортом у міжнародному та міському сполученні № 96/2207 (далі - договір), за умовами якого експедитор зобов`язується доставити довірений йому замовником вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а замовник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату (п. 1.1 договору).

Згідно з п. 1.2 договору зміст та характеристики вантажу, його об`єм (вагу), вартість, маршрути перевезень, терміни надання транспортного засобу під завантаження та доставки вантажу, вартість послуг та інші суттєві додаткові дані визначаються за угодою сторін в додаткових угодах або заявках, які є невід`ємною частиною договору. Зразок заявки, який є додатком до цього договору, є обов`язковим для використання сторонами при замовленні перевезення вантажу.

Відповідно до п. 2.1 договору експедитор здійснює перевезення згідно із заявками замовника. Заявки передаються шляхом факсимільного зв`язку або електронною поштою, завіряються підписами уповноважених осіб та печатками обох сторін. Сторони узгодили, що у випадку виникнення між ними судового спору, отримана таким чином копія заявки, підписана обома сторонами, є належним доказом погодження сторонами всіх істотних умов договору.

У п. 3.7 договору передбачено, що до обов`язків замовника входить здійснення оплати експедитору за виконані перевезення.

Відповідно до п. 7.1, 7.2 договору сторони визначають вартість послуг по кожному перевезенню у додатках до цього договору або заявках. Всі оплати по договору здійснюються шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів по реквізитам, що вказані в рахунку-фактурі. Для здійснення оплати експедитор надає замовнику не пізніше, ніж через 7 банківських днів після виконання перевезення, наступні документи: рахунок-фактура; акт виконаних робіт, підписаний зі сторони виконавця (2 екземпляра); товарно-транспортні накладні (CMR), підписані всіма сторонами. Підтвердженням факту надання послуг є печатка та підпис вантажоодержувача у оригіналах товарно-транспортних накладних (п. 7.3 договору).

Згідно з п. 7.4 договору оплата за виконані перевезення здійснюється протягом 10 календарних дні після отримання замовником зазначених у п. 6.2 договору оригіналів документів. Сторони можуть передбачити інший порядок оплати у заявці. У випадку, якщо зазначений у заявці строк оплати буде меншим, ніж зазначено у договорі, пріоритет має строк, вказаний у договорі.

При погодженні з виконанням перелічених у платіжних документах перевезень замовник на протязі 10 календарних днів після отримання оригіналів документів повертає виконавцю один екземпляр акта виконаних робіт із своєю печаткою та підписом, що свідчить про визнання цих перевезень виконаними (п. 7.5 договору).

У п. 7.6 договору сторони домовилися, що оплата перевезень здійснюється в національній валюті України за безготівковим розрахунком, або на валютний рахунок "Експедитора" в доларах США, євровалюті відповідно до чинного законодавства за угодою сторін. Якщо сторони окремо не визначили валюту оплати перевезень, замовник здійснює оплату в національній валюті України.

Відповідно до п. 11.1 договору строк його дії становить 1 рік з дати підписання обома сторонами. Якщо за місяць до закінчення терміну дії даного договору жодна зі сторін не виявить письмового бажання його розірвати, відповідно договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік і на тих же умовах. Цей договір набуває чинності з дати його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2025, але у будь-якому випадку до повного належного виконання сторонами своїх зобов`язань по ньому. Датою підписання вважається дата, зазначена на першій сторінці договору (п. 11.2 договору).

Дослідивши зміст укладеного сторонами договору, суд дійшов висновку, що за своєю правовою природою він є договором надання послуг з транспортного перевезення.

Відповідно до частини 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України).

Згідно зі ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Також відносини сторін при виконанні міжнародних перевезень вантажів автотранспортом регулюється Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів від 19.05.56, яка набрала чинності для України 17.05.2007 (далі - Конвенція). Ця Конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін (ст. 1 Конвенції).

Згідно з Конвенцією перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Таким документом може бути міжнародна автомобільна накладна (СМR).

Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (автомобільних), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.07.2025 сторони підписали заявку № 96 на перевезення вантажу (пряжа в мішках по 25 кг) за маршрутом Туреччина - Україна, за якою вартість фрахту становить 143 150,00 грн; оплата здійснюється після отримання оригіналів документів.

Позивач, на виконання указаної заявки, надав відповідачу послуги з перевезення на суму 143 150,00 грн, що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (СМR) № 1453 від 25.07.2025

01.09.2025, на виконання умов договору, позивач направив на адресу відповідача документи для оплати за виконане перевезення, а саме: рахунок на оплату № 96 від 29.07.2025 на суму 143 150,00 грн, акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 96 від 29.07.2025 на суму 143 150,00 грн та вищевказану міжнародну товарно-транспортну накладну (СМR) (відправлення № 9951, дата повідомлення про доставку 09.08.2025).

Проте, зі свого боку, відповідач зобов`язання з оплати наданих йому послуг не здійснив, вартість перевезення не сплатив. Водночас будь-яких заперечень чи претензій щодо неналежного виконання договору перевезення відповідач позивачу не направив, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Оскільки доказів належної сплати вартості наданих послуг відповідач не надав, доводів позивача не спростував, суд дійшов висновку, що вимога ТОВ «Валері 2016» про стягнення основного боргу в сумі 143 150,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у вказаному розмірі.

Також за порушення грошового зобов`язання позивач просив стягнути з ТОВ «Гранд Стайл ТК» пеню в сумі 4 741,57 грн.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частинами 1, 2 ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" встановлено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 5.4 договору у випадку прострочення платежу замовник відшкодовує експедитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу.

Таким чином, зважаючи на допущене відповідачем прострочення зобов`язання, на підставі наведених правових норм та в силу пункту 5.4 договору, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення пені є правомірними.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафної санкції відповідно до наведених приписів закону та умов договору, суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню пеня в сумі 4 741,57 грн, тобто у заявленій позивачем сумі.

Стосовно заявлених матеріальних втрат у вигляді інфляційної складової боргу в сумі 286,30 грн та 3 % річних у сумі 458,86 грн, то суд враховує, що таке право позивача також передбачено законом.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних (в порядку статті 625 ЦК України) є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши розрахунок позивача щодо заявлених 3%, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 % річних у сумі 458,86 грн, як просив позивач.

Водночас при розрахунку інфляційних втрат у зв'язку із простроченням боржником виконання грошового зобов'язання необхідно враховувати норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003, та Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 265 від 27.07.2007.

Так, абзацом п'ятим пункту 4 Порядку № 1078 передбачено, що індексація грошових коштів для цілей застосування статті 625 ЦК України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків.

Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком № 1078.

Проте у своєму розрахунку позивач визначив індекс інфляції 99,8%, що фактично відповідає нульовому значенню інфляції, тобто мала місце дефляція, а відтак, інфляційні втрати за відповідний період становлять «-286,30» грн, тому заявлені позивачем до стягнення інфляційні втрати в сумі 286,30 грн задоволенню не підлягають.

За таких обставин позов ТОВ «Валері 2016» підлягає частковому задоволенню.

Також позивачем заявлені до стягнення витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000,00 грн.

Статтею 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження факту понесення ТОВ «Валері 2016» витрат на правову допомогу позивач надав копії:

- ордеру серії АМ № 1156487 на надання правничої допомоги ТОВ «Валері 2016» адвокатом Бруцькою Т.А.;

- договору про надання правової допомоги № 10/25 від 05.06.2025, укладеного між ТОВ «Валері 2016» та адвокатом Бруцькою Т.А.;

- акту приймання-передачі виконаної роботи № 3 від 11.09.2025 на суму 17 000,00 грн;

- платіжної інструкції № 9340 від 12.09.2025 на суму 17 000,00 грн.

Наведені вище докази суд вважає достатніми для підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

У той же час при визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для встановлення розумного розміру наданих послуг адвоката слід надати належну правову оцінку договору у сукупності з іншими доказами, складністю справи та виконання адвокатом робіт (наданих послуг), витраченим часом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та виконання робіт, ціною позову та (або) значення справи. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Як зауважила Велика Палата Верховного Суду, нормами процесуального законодавства передбачено основні критерії визначення та розподілу судових витрат такі, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Така позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц, Верховним Судом у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію, за якою при визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України"). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У даному випадку суд враховує наступні критерії визначення розміру витрат на правову допомогу: категорію справи, яка є простою; ціну позову та малозначність спору; розгляд у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін; невеликий обсяг часу, необхідний для підготовки позову; супровід справи в суді не вимагає значного обсягу юридичної й технічної роботи адвоката; відсутність відзиву відповідача чи будь-яких заяв з його боку.

Таким чином суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу з 17 000,00 грн до 7 000,00 грн.

Відповідно до ст. 129 ГПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати на правничу допомогу ТОВ «Валері 2016» в сумі 7 000,00 грн підлягають стягненню з ТОВ «Гранд Стайл ТК», але з урахуванням часткового задоволення позову їх сума складає 6 986,52 грн та судовий збір у сумі 3 022,17 грн (пропорційно до розміру задоволених позовних вимог).

На підставі викладеного, керуючись ст. 73-79, 129, 236-238, 252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Валері 2016» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Стайл ТК» про стягнення 148 636,73 грн задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Стайл ТК» (02141, м. Київ, вул. Руденко Лариси, буд. 6-А, офіс 134, ідентифікаційний код 45864027) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Валері 2016» (61153, м. Харків, просп. Ювілейний, буд. 54 А, офіс 232, ідентифікаційний номер 43296559) заборгованість у сумі 143 150 (сто сорок три тисячі сто п`ятдесят) грн 00 коп., пеню в сумі 4 741 (чотири тисячі сімсот сорок одну) грн 57 коп., 3% річних у сумі 458 (чотириста п`ятдесят вісім) грн 86 коп., судовий збір у сумі 3 022 (три тисячі двадцять дві) грн. 17 коп. та витрати на правничу допомогу в сумі 6 986 (шість тисяч дев`ятсот вісімдесят шість) грн 52 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Повний текст рішення складений 29 грудня 2025 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 20-денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Головіна К. І.