ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2025 р. Справа№ 918/360/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Ткаченка Б.О.

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Волошин І.В. (поза межами приміщення суду);

від відповідачів: 1. Строкова О.В. (поза межами приміщення суду)

2. не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

від третьої особи: не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином;

при розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025

про відмову у забезпечені позову

у справі № 918/360/25 (суддя Капцова Т.П.)

за позовом ОСОБА_1

до 1) Рівненської обласної ради

2) Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Благодійна організація «Фонд Руєвит»

про визнання протиправними та скасування рішень, визнання договору недійсним

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст ухвали місцевого господарського суду та мотиви її прийняття

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що викладені у заяві доводи про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду є необґрунтованими, а заявлені ним вимоги суперечить нормам процесуального законодавства, зокрема імперативним вимогам частини 12 статті 137 ГПК України, що має наслідком відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись із ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25, ОСОБА_1 звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду мста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову; постановити нову ухвалу,я кою задовольнити заяву про забезпечення позову, накласти арешт на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Поштова 7.

Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.

На думку скаржника, можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (постанова Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22). Так, відсутність обтяжень у вигляді арешту не перешкоджатиме подальшій зміні речових прав на нерухоме майно, що може стати дійсною перешкодою в ефективному захисті та поновленні прав позивача, якщо факт їх порушення буде встановлений судом при вирішенні спору. Сам факт наявності зареєстрованого права власності на нерухоме майно вже свідчить про реальну можливість власника вільно розпоряджатися майном (постанова Верховного Суду від 05.09.2025 у cправі № 922/3220/24).

Скаржник вказує на те, що суд, з однієї сторони, визнав те, що аукціон завершений, а отже не проводиться на момент розгляду справи, а з іншої - визнав можливе накладення арешту на майно, про яке просить позивач, «втручанням у проведення аукціону», що є взаємовиключними обставинами. Фактично в ухвалі, якою вирішується процесуальне питання про забезпечення позову, надав правову оцінку спірним правовідносинам, зазначивши, що відповідач-2 є добросовісним набувачем, а на відносини сторін поширюються положення п. 2 ч. 2 ст. 388 Цивільного кодексу України. Проте в цій же ухвалі суд зазначив, що під час вирішення питання забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті, що також відповідає усталеній практиці Верховного Суду. Разом з тим, позивачем у цій справі заявлена вимога про визнання недійним договору купівлі-продажу, укладеного за результатами аукціону, що свідчить про непоширення на відносини сторін договору положень ст. 388 ЦК України щодо добросовісності набуття права власності.

Скаржник зазначає, що у разі визнання недійсним договору, на підставі якого відповідач-2 набув право власності на спірне приміщення, порядок повернення у власність територіальних громад Рівненської області спірного майна врегульовано законом та не потребує додаткового звернення до суду з вимогою про витребування майна з володіння ТОВ «ТД Ремарк» або ж визнання за Рівненською обласною радою права власності на майно, тощо.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу, поданому до суду, вказав на те, що оскільки позивач не заявляє до обласної ради майнових вимог, то застосування такого заходу забезпечення позову, як накладення арешту на майно буде суперечити пункту 1 частини 1 ст. 137 ГПК України.

Перший відповідач зазначає про те, що враховуючи підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин та сторони у справах, доводи позивача щодо необхідності врахування позицій Верховного Суду (а не висновків, як помилково зазначає позивач) не заслуговують на увагу, справа № 922/3220/24 також не є релевантною до справи № 918/360/25, що розглядається апеляційним судом.

На думку першого відповідача, обґрунтування скаржника про те, що суд першої інстанції фактично, в ухвалі, якою вирішується процесуальне питання про забезпечення позову, надав правову оцінку спірним правовідносинам, зазначивши, що другий відповідач є добросовісним набувачем, не заслуговують на увагу, оскільки позов не міститься відомостей, які б підтверджувались відповідними доказами, що новий власник майна є недобросовісним набувачем, водночас, втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Перший відповідач вважає, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Поштова,7, які належать ТОВ «ТД Ремарк», також буде порушувати право мирного володіння своїм майном, що передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу № 918/360/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Майданевич А.Г., Ткаченко Б.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.09.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 про відмову у забезпечені позову у справі № 918/360/25. Призначено справу № 918/360/25 до розгляду у судовому засіданні 21.10.2025.

Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 29.09.2025 та 15.10.2025 задоволені заяви ОСОБА_1 та Рівненської обласної ради, відповідно, про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У зв`язку із перебуванням судді Ткаченка Б.О. у відпустці, який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, розгляд справи призначений на 21.10.2025 о 12 год. 50 хв. не відбувся.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 призначено розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 на 03.11.2025.

Враховуючи воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 918/360/25 розглядалась протягом розумного строку.

Явка представників сторін та позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 03.11.2025 просив ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву про забезпечення позову, накласти арешт на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Представник першого відповідача у судовому засіданні 03.11.2025 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Інші учасники справи у судове засідання 03.11.2025 не з`явились, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до Господарського суду Рівненської області з позовною заявою до Рівненської обласної ради, у якій просить суд:

- визнати протиправним та скасувати пункт 5 додатку до рішення Рівненської обласної ради від 09.09.2022 № 547 «Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації»;

- визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення Рівненської обласної ради № 1077 «Про внесення змін до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1078 «Про приватизацію (відчуження) адміністративного будинку, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26»;

- визнати протиправним та скасувати рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1079 «Про приватизацію (відчуження) нежитлових приміщень, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області та розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при прийнятті спірних рішень відповідачем не було враховано суспільний інтерес територіальної громади Рівненської області у збереженні майна в комунальній власності та його подальшого використання. За доводами позивача, спірні рішення прийняті не прозоро, без врахування усіх істотних обставин, зокрема з`ясування вартості утримання та ремонту майна і наявності відповідних коштів в бюджеті, а також без проведення технічного обстеження.

Разом із позовною заявою було подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просив накласти арешт на адміністративний будинок, що розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26, та нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 26.05.2025, залучено до участі в справі Благодійну організацію «Фонд Руєвит», у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача, та серед іншого встановлено учасникам справи строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.

Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 09.07.2025 ухвалу Господарського суду Рівненської області від 28.04.2025 було скасовано в частині відмови в задоволенні заяви щодо приміщення за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26. Прийнято в цій частині нове судове рішення, яким заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. До набрання законної сили рішенням Господарського суду Рівненської області у справі № 918/360/25 накладено арешт на адміністративний будинок, що розташований за адресою: м.Рівне, вул.С.Петлюри, 26.

15.08.2025 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить залучити Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» до участі в справі як співвідповідача, а також доповнює позовні вимоги вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, буд.7, укладеного 05.06.2025 між Рівненською обласною радою та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» та посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Сергатюк О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 522.

Зазначена вимога обґрунтована тим, що спірний договір укладений на підставі оскаржуваного рішення Рівненської обласної ради від 28.03.2025 № 1079, отже не відповідає інтересам територіальної громади Рівненської області, тому підлягає визнанню недійсним на підставі статей 203, 215, 228 Цивільного кодексу України.

15.08.2025 від позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить накласти арешт на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що вказані нежитлові приміщення вже вибули з власності територіальної громади Рівненської області та можуть бути відчужені їх новим власником, що у такому разі істотно утруднить відновлення порушеного права власності територіальної громади у разі задоволення позову, оскільки призведе до необхідності нових позовів до нових власників майна, що не відповідає принципу пропорційності господарського судочинства.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

Дослідивши матеріали оскарження, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, викладеними у оскаржуваній ухвалі, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Згідно зі ст. 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.

Отже, з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 7) передачею речі, що є предметом спору, на зберігання іншій особі, яка не має інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, а також можливість реального виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, має пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволенні позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Під час вирішення питання про наявність підстав для забезпечення позову, обов`язок по доведенню та обґрунтуванню наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, обґрунтованості та невідвертості додаткових зусиль і витрат у майбутньому, покладається саме на заявника.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести адекватність засобу забезпечення позову. При цьому, тягар доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 74 ГПК України, яка передбачає обов`язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову у справі, що розглядається судом першої інстанції, є вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправними та скасування рішень Рівненської обласної ради щодо включення до переліку об`єктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області, що підлягають приватизації, нежитлових приміщень розташованих за адресами: м. Рівне, вул. С.Петлюри, 26 та м. Рівне, вул. Поштова, 7, а також визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: м. Рівне, вул. Поштова, 7.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що предметом спору є оскарження рішень місцевої ради як органу приватизації щодо формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації, а також визнання недійсним договору купівлі-продажу об`єкта приватизації, укладеного між органом приватизації та переможцем електронного аукціону.

Обґрунтовуючи необхідність вжиття заходів забезпечення позову, позивач вказав на те, що нежитлові приміщення, розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Поштова, 7, вже вибули з власності територіальної громади Рівненської області та можуть бути відчужені їх новим власником, що у такому разі істотно утруднить відновлення порушеного права власності територіальної громади у разі задоволення позову, оскільки призведе до необхідності подання нових позовів до нових власників майна, що не відповідає принципу пропорційності господарського судочинства.

Так, у разі звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 при застосуванні заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду в разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Водночас, дослідивши матеріали оскарження, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у заяві про забезпечення позову не наведено достатніх обґрунтувань та не надано належних та вірогідних доказів, у розумінні чинного процесуального закону, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову, при цьому, позивач посилається лише на потенційні ризики, що можуть виникнути у зв`язку з відчуженням Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» вищенаведених нежитлових приміщень, однак, не наведено жодних обставин, які свідчили б про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТД Ремарк» реального наміру відчужити ці приміщення.

Також колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із посиланням господарського суду першої інстанції на ч. 12 ст. 137 ГПК України, якою передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які полягають в (або мають наслідком) припиненні, відкладенні, зупиненні чи іншому втручанні у проведення конкурсу, аукціону, торгів, тендера чи інших публічних конкурсних процедур, що проводяться від імені держави (державного органу), територіальної громади (органу місцевого самоврядування) або за участю призначеного державним органом суб`єкта у складі комісії, що проводить конкурс, аукціон, торги, тендер чи іншу публічну конкурсну процедуру.

При цьому, як зазначає позивач, у спірних правовідносинах аукціон завершено у зв`язку з укладенням договору, натомість, арешт майна - це накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див. постанову Верховного Суду від 19.02.2021 у справі № 643/12369/19), а відповідно до пункту 2 частини 2 статті 388 Цивільного кодексу України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Таким чином, оскільки другий відповідач набув майно на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна, тобто є добросовісним набувачем, при цьому не вирішується питання про витребування такого майна, обраний позивачем спосіб забезпечення позовну не є пропорційним заявленим позовним вимогам, і такі заходи є втручанням у проведення аукціону, оскільки фактично нівелює наслідки такого аукціону.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо помилкового застосування судом першої інстанції ч. 12 ст. 137 ГПК України, і таке посилання не призвело до прийняття неправильного судового рішення.

До того ж, під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову (постанови Верховного Суду від 17.12.2018 у справі № 914/970/18, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20).

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що під час розгляду даної справи відповідач вчиняє дії, направлені на відчуження ним майна, що належать на праві власності останньому, при цьому, заява про забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях заявника

Посилання скаржника на потенційне порушення прав позивача, без доведення необхідності термінового забезпечення позову шляхом накладення арешту на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м.Рівне, вул.Поштова, 7, як і вжиття заходів на майбутнє, без доведення наявності наміру власника відчужити нежитлове приміщення, не є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що позивачем не було наведено достатніх належних та допустимих у розумінні положень Господарського процесуального кодексу України доказів наявності обставин, які б дійсно могли призвести до ускладнення виконання судового рішення у справі у разі задоволення позову.

Отже, припущення заявника про неможливість виконання прийнятого в подальшому судового рішення, в разі його задоволення, не підтверджується жодними належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про накладення арешту на нежитлові приміщення, що розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Поштова, 7 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Заявником не наведено суду переконливого обґрунтування наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову; не доведено необхідності обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів другого відповідача на даному етапі судового розгляду; не вмотивовано припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Заява позивача про забезпечення позову не містить будь-яких обґрунтованих доводів щодо реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог, як і доказів того, що нежитлові приміщення, розташовані на першому поверсі будівлі за адресою: м. Рівне, вул. Поштова, 7, можуть бути відчужені їх новим власником, і невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову суд не має можливості повною мірою оцінити та обґрунтувати дійсну наявність порушених прав позивача зі сторони відповідача, водночас факт протиправності та таким, що підлягає скасуванню рішення в частині приватизації об`єктів нерухомого майна по вул. Поштова, 7, і як наслідок, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05.06.2025, не є встановленим і підлягає доведенню під час вирішення справи по суті та саме по собі не може свідчити про майбутнє ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.

Водночас, у разі виникнення дійсних належним чином підтверджених обставин, які були б достатніми для забезпечення позову, позивач не позбавлений права та можливості звернутись з відповідною заявою до суду в процесі розгляду спору.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, заслухавши представника позивача, враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування обставин, які є підставами для накладення арешту на грошові кошти відповідача та яким чином невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення його прав і охоронюваних законом інтересів, утруднити чи унеможливити виконання рішення суду, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, у зв`язку із чим підстави для зміни чи скасування ухвали Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25, відсутні.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що доводи скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі не є такими, що можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.

Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).

Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.

Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду прийнята відповідно до вимог процесуального права, підстав її скасовувати або змінювати не вбачається.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 задоволенню не підлягає. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 слід залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст. 8, 141, 74, 129, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі № 918/360/25 залишити без змін.

3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Справу № 918/360/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.

Постанова підписана 26.12.2025, зокрема, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді Ткаченка Б.О.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді А.Г. Майданевич

Б.О. Ткаченко