ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження у справі

24.12.2025м. СумиСправа № 920/1729/25

Господарський суд Сумської області у складі

судді Резніченко О.Ю.,

розглянув матеріали позовної заяви б/н від 15.12.2025 (вх №6526 від 22.12.2025)

за позовом: Сумської міської ради (м-н Незалежності, 2, м. Суми, 40030,)

до відповідачів: 1. ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 )

2. Державного реєстратора Стецьківської сільської ради Сумського району Білолюбської Ірини Вікторівни (вул. Іллінська, 97, м. Суми, 40000)

3. ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_2 )

4. Фізичної особи-підприємця Мар`єнкової Світлани Іванівни ( АДРЕСА_3 , рнокпп НОМЕР_3 )

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець Вакуменко Людмила Павлівна ( АДРЕСА_4 , рнокпп НОМЕР_4 )

про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання звільнити земельну ділянку

Суть питання, що вирішується ухвалою суду.

05.11.2025 позивач звернувся до суду з позовом, відповідно до вимог якого просить суд:

1. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за номером 21993656 від 19.08.2017 року внесений державним реєстратором Стецьківської сільської ради Сумського району Білолюбською Іриною Вікторівною згідно рішення про державну реєстрацію індексний номер 36736374 від 22.08.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 101 - нежитлова будівля (нежитлова будівля літ. А-1) площею 14,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

2. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за номером 22019264 від 23.08.2017 року внесений приватним нотаріусом Ануфрієвим Андрієм Олександровичем згідно рішення про державну реєстрацію індексний номер 36761351 від 23.08.2017 року про реєстрацію за ОСОБА_2 право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 101 - нежитлова будівля (нежитлова будівля літ. А-1) площею 14,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

3. Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності за номером 31350396 від 25.04.2019 року внесений приватним нотаріусом Ануфрієвим Андрієм Олександровичем згідно рішення про державну реєстрацію індексний номер 46651256 від 25.04.2019 року про реєстрацію за Мар`єнковою Світланою Іванівною право власності на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером № 101 - нежитлова будівля (нежитлова будівля літ. А-1) площею 14,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

4. Зобов`язати фізичну особу-підприємця Мар`єнкову Світлану Іванівну звільнити земельну ділянку площею 0,0024 га за адресою: місто Суми, проспект Перемоги (стара назва Курський), 113/4, кадастровий номер :05:002:0204.

Позивач також просить стягнути на користь Сумської міської ради понесені судові витрати.

Суд дійшов висновку, що вказана позовна заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких суд дійшов вищезазначеного висновку. Законодавство, що підлягає застосуванню.

Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Його визначено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка ратифікована Україною.

Європейська Комісія з прав людини в справі «Лео Занд проти Австрії» (Leo ZAND v. Austria), заява №7360/76, доповідь Комісії від 12.10.1978, зазначила, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» (п.68). З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2006 у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви №29458/04 та №29465/04). Суд, який без жодних пояснень, перевищує звичайні межі повноважень своєї юрисдикції, що є умисним порушенням закону, не є «судом, встановленим на законних підставах» у провадженнях, що розглядаються судом (пункти 27-28).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) суд, «встановлений законом», має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції. Тобто поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання всіх правил юрисдикції та підсудності.

Правова конструкція «суд, встановлений законом» стосується ще й таких аспектів, як механізм правового регулювання у сфері судоустрою та правомірність діяльності суду у процесі здійснення своїх повноважень.

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Також у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена належним судом, тобто судом, встановленим законом.

Судова практика Європейського суду з прав людини право на розгляд справи тлумачить як право особи звернутися до суду, так і право на розгляд та вирішена її справи судом.

Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Правила юрисдикції визначені процесуальними законами, які регламентують предметну та суб`єктну юрисдикцію адміністративних, господарських та цивільних судів.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17 та від 23.03.2021 у справі №367/4695/20).

Відповідно до частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Згідно з частиною 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Так, ознаками господарського спору є те, що: 1) спір виник із правовідносин, що врегульовані нормами цивільного та господарського права; 2) вимога ініціатора звернення до суду зумовлена прагненням відновити своє порушене приватне (цивільне чи господарське) суб`єктивне право та/або захистити приватний (цивільно- чи господарсько-правовий) інтерес; 3) процесуальне законодавство містить пряму норму, згідно з якою відповідний спір належить до юрисдикції саме господарських судів; 4) у процесуальному законі відсутня пряма норма, яка визначає юрисдикцію іншого суду для відповідного спору.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають, у тому числі, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з частиною першою статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Тож, при визначенні юрисдикції цієї справи слід виходити не тільки з характеру, змісту спірних правовідносин, а і з суб`єктного складу правовідносин, у межах яких і за захистом яких звернувся позивач.

Як убачається з матеріалів позовної заяви, позивач заявляє вимоги до фізичних осіб ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ФОП Мар`єнкової С.І.

Вимоги, заявлені позивачем, пов`язані з реєстрацією права на майно нежитлової будівлі, площею 14,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_5 .

Як зазначалося судом, п. 6 ч.1 ст. 20 ГПК України чітко установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо реєстрації або обліку права на майно, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем.

У постанові від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16 Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки про застосування норм права. Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження майна має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

У цьому позові позивач звернувся до суду за захистом свого права як власник земельної ділянки з кадастровим номером :05:002:0204 та оспорює спільні дії відповідачів 1-3, тому предмет спору, як і результат його вирішення, безпосередньо стосується також прав фізичних осіб, які не мають статусу підприємців.

Тому саме з цих підстав суб`єктного складу справа не відноситься до юрисдикції господарських судів відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України та має розглядатись за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 175 ГПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 234, 235 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом б/н від 15.12.2025 (вх №6526 від 22.12.2025) Сумської міської ради до відповідачів: 1. Тімофєєва Олега Валерійовича; 2. Державного реєстратора Стецьківської сільської ради Сумського району Білолюбської Ірини Вікторівни; 3. ОСОБА_2 ; 4. Фізичної особи-підприємця Мар`єнкової Світлани Іванівни, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Фізична особа-підприємець Вакуменко Людмили Павлівни, про скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та зобов`язання звільнити земельну ділянку.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Дана ухвала може бути оскаржена в порядку, встановленому ст. ст. 255-257 ГПК України.

Ухвала підписана суддею 24.12.2025.

СуддяО.Ю. Резніченко