РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

19.12.2025Справа № 910/10849/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Лиськова М.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу

За позовом Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА ГРУПА "ОБЕРІГ" (03040, місто Київ, ВУЛИЦЯ ВАСИЛЬКІВСЬКА, будинок 14, )

До Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО- СТРАХОВА КОМПАНІЯ"

(04080, місто Київ, ВУЛИЦЯ КИРИЛІВСЬКА, будинок 40,

)

Про стягнення 62 617,33 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА ГРУПА "ОБЕРІГ" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ" про стягнення грошових коштів у розмірі 62 617,33 грн. з яких: частка не виплаченого страхового відшкодування у розмірі 27 097,42 грн., інфляційні втрати у розмірі 7 019,63 грн., пеня у розмірі 26 257,50 грн. та 3% річних у розмірі 2 242,78 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2025 відкрито провадження у справі №910/10849/25; вирішено здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін; визначено учасникам справи строки для подання заяв по суті спору.

22.09.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву, в котрому проти задоволення позовних вимог заперечує повністю. Відповідач вказує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем було пропущено річний строк для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування (відповідно до ст. 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів).

29.09.2025 позивачем подано відповідь на відзив.

Оскільки клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

З моменту відкриття провадження у справі сплив достатній строк, для подання всіма учасниками справи своїх доводів, заперечень, відзивів, доказів тощо, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд даної справи по суті заявлених вимог.

Будь яких інших заяв, клопотань або заперечень від сторін до суду не надходило.

Оскільки наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, у відповідності до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними у справі матеріалами.

При цьому судом враховано, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться (ч. 2 ст. 252 ГПК України).

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Водночас, суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи Федіна проти України від 02.09.2010, Смірнова проти України від 08.11.2005, Матіка проти Румунії від 02.11.2006, Літоселітіс проти Греції від 05.02.2004 та інші).

Враховуючи зазначені вище обставини, для визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, а також виконання завдання розгляду справи по суті, розгляд справи здійснено за межами строків, встановлених Господарським процесуальним кодексом України, проте в розумні строки.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

08.09.2021 р. в м. Черкаси сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю транспортного засобу Renault Megane д.н.з. НОМЕР_1 (vin-code НОМЕР_2 ) та транспортного засобу Volkswagen Jetta д.н.з. НОМЕР_3 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а їх власникам було завдано матеріальних збитків. В судовому порядку обох водіїв було визнано винними у вчиненні ДТП та притягнуто до відповідальності за ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, таким чином встановлено обопільну вину.

На дату настання ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Renault Megane д.н.з. НОМЕР_1 (vin-code НОМЕР_2 ) була одночасно забезпечена в ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» (надалі - Позивач) за полісом EP-205508583 та ПрАТ «УПСК» (надалі - Відповідач) за полісом АТ-0846114.

На підставі заяви про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з обопільної виною водіїв щодо настання ДТП, а також враховуючи інші матеріали страхової справи, ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» здійснило виплату страхового відшкодування на користь потерпілої особи в розмірі 59394,84 грн., що підтверджується платіжною інструкцією.

09.09.2021 р. Позивач, на виконання пп. «а» п. 3.2 ст. 3 Порядку, направив Відповідачу повідомлення про настання події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вищевказане повідомлення було направлено на офіційну електронну адресу Відповідача .

11.11.2022 року ПрАТ «УПСК» отримало від ТЗДВ «СК «Оберіг» заяву на виплату частки страхового відшкодування за вих № 33057/1.

22.12.2022 року листом за вих. № 2946/18, ПрАТ «УПСК» повідомило Позивача про те, що відповідно до ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон України) страховик відмовляє у відшкодуванні шкоди, а саме, - неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач просить суд стягнути з відповідача страхове відшкодування у розмірі 27 097,42 грн., інфляційні втрати у розмірі 7 019,63 грн., пеня у розмірі 26 257,50 грн. та 3% річних у розмірі 2 242,78 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову, Відповідач зазначив, що Позивачем було пропущено річний строк для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування (відповідно до ст. 37 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів). Таким чином, на переконання Відповідача, факт неподання Позивачем заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння ДТП, що відповідно до п.п. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування, відсутні підстави й для задоволення позову.

Так, відповідач зазначає, що потерпіла особа, за хронологією обов`язків, визначених Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" після настання ДТП має вчинити наступні дії: 1) подати до страховика винної особи повідомлення про ДТП (ст. 33 Закону); 2) протягом 30 днів з дати подання повідомлення подати заяву про виплату страхового відшкодування та подати документи, за переліком, визначеним ст. 35 Закону. Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право за рахунок страховика, обмежується одним роком від дати ДТП (ст. 37.1.4 Закону).

Позивач не надав жодних доказів того, що ним були протягом року здійснені розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика та строк пропущено через незалежні від нього поважні причини.

Також відповідач зазначає, що Закон чітко розмежовує поняття "повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду" та "заява про страхове відшкодування", які мають різні форми та строки подання.

Повідомлення Позивача від 09.09.2021 не можна вважати заявою про страхове відшкодування, оскільки таке повідомлення не відповідає ст. 35 Закону, не містить необхідних відомостей, передбачених Законом, та до нього не були додані документи, що посвідчують право заявника на отримання страхового відшкодування, банківські реквізити тощо.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Для здійснення відшкодування шкоди, що була отримана внаслідок використання джерел підвищеної небезпеки, насамперед необхідно встановити та підтвердити вину особи, що має відповідати за шкоду, у вчиненні такої дії, отже, цивільно-правова відповідальність за заподіяну шкоду, завдану внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, настає у разі наявності вини особи в цьому, незалежно від того, чи є в діях цієї особи склад адміністративного проступку чи злочину.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в постанові від 16.07.2018 по справі №910/20412/16.

Матеріалами справи, зокрема постановою Соснівського районного суду м. Черкаси у справі №712/10131/21 від 08.10.2021 підтверджено вину ОСОБА_1 водія транспортного засобу "Volkswagen Jetta", державний номерний знак НОМЕР_4 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 08.09.2021. Також постановою Черкаського апеляційного суду у справі №712/10128/21 від 27.05.2022 підтверджено вину ОСОБА_2 , водія транспортного засобу "Renault Megane", державний номерний знак НОМЕР_5 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 08.09.2021

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

За змістом Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі Закон) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Як підтверджено матеріалами справи, станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність осіб, що користуються транспортним засобом "Renault Megane д.н.з. НОМЕР_1 (vin-code НОМЕР_2 ) була одночасно забезпечена в ТДВ «СГ «ОБЕРІГ» (надалі - Позивач) за полісом EP-205508583 та ПрАТ «УПСК» (надалі - Відповідач) за полісом АТ-0846114.

Згідно з ч. 1 ст. 35.1 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95 цс 20, зазначено, що Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" з огляду на принцип добросовісності визначає, якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104 гс 18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.12.2019 у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406 цс 19) дійшла правового висновку про те, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" строк є присічним і поновленню не підлягає.

Із аналізу положень спеціального Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" можна зробити висновок, що підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені у статті 37 цього Закону, їх перелік є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає.

Тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування.

Аналогічної позиції дотримується Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.05.2024 у справі 161/8285/22.

Поняття "преклюзивні строки" здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю "позовна давність" (строк захисту порушеного права особи).

Підп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.

Разом з тим, ані Закон, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.

Отже, суд враховує, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у т.ч. у судовому порядку.

За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Водночас, у частині 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.

Згідно із частинами 1, 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Як вбачається з матеріалів справи, вперше із заявою про виплату страхового відшкодування позивач звернувся до відповідача листопаді 2022, зокрема з листом від 11.11.2022 вих. №33057/1.

Суд зазначає, що позивачем пропущений визначений положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) річний строк для такого звернення, оскільки спірна ДТП сталася 08.09.2021.

Суд зазначає, що заява-повідомлення про випадок з транспортним засобом від 09.09.2021 №33057 та про виплату страхового відшкодування від 28.09.2022 №3307/1 за своїм змістом та суттю не є заявою про страхове відшкодування, оскільки не відповідає вимогам, що визначені в ст. 35.1, 35.2 Закону.

При цьому законодавець розрізняє повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та заяву про страхове відшкодування, а отже такі заяви не є тотожними.

Матеріали справи не місять доказів, що після подання заяви-повідомлення про випадок з транспортним засобом від 09.09.2021 позивач у період з 09.09.2021 по 11.11.2022 звертався до відповідача із заявою про страхове відшкодування.

Посилання позивача як на поважність пропуску строку звернення із відповідною заявою на введення воєнного стану та повітряні тривоги, то суд зазначає, що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не може бути поважною причиною пропуску річного строку на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування.

Для висновку про поважність пропуску строку у зв`язку із вказаними обставинами позивачем мали б бути наведені конкретні обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили подання заяви про страхове відшкодування протягом установленого законом строку.

Однак, жодних об`єктивних обставин позивачем не наведено.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтованих пояснень та не надано доказів неможливості подання ним заяви про виплату страхового відшкодування за полісом №АТ000846114 в межах річного строку з дати настання спірної ДТП. У даному випадку, подання заяви про виплату страхового відшкодування залежало виключно від самостійних, ініціативних дій позивача.

Позивачем не наведено обґрунтованих пояснень та не надано доказів неможливості подання ним заяви про виплату страхового відшкодування за Полісом №АТ000846114 в межах річного строку з дати настання спірного ДТП.

За таких обставин, оскільки позивачем не підтверджено подання до відповідача заяви про страхове відшкодування у межах річного строку встановленого Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", а з даним позовом позивач звернувся до суду з пропуском зазначеного строку, у відповідності до пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 вказаного Закону, у відповідача відсутній обов`язок здійснити відшкодування позивачу шкоди, завданої внаслідок ДТП, яке відбулося 08.09.2021.

Отже, беручи до уваги, що позивачем було пропущено річний строк, встановлений ст. 37 Закону України Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", керуючись правовими висновками Верховного Суду та зважаючи на ті обставини, що позивачем не надано суду доказів здійснення ним розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика за полісом №АТ000846114 (відповідача), суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмову у задоволенні позовних вимог Товариства з додатковою відповідальністю "СТРАХОВА ГРУПА "ОБЕРІГ".

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на позивача у зв`язку з відмовою у позові.

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили у відповідності до приписів ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст. 253, 254, 256-259 ГПК України.

Суддя М.О. Лиськов