ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/3840/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Задорожний К.О.

розглянувши в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» (61024, м. Харків, вул. Григорія Сковороди, 79/1),
про припинення трудових твідносин
за участю представників:

не з`явились

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 , м. Харків, звернувся до Господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "ВО.ДА.", м. Харків, в якому просить суд: визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» (), у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням з займаної посади директора ТОВ «ВО.ДА.», на підставі ч.1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, з дати набрання судовим рішенням законної сили.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 03.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено справу № 922/3840/25 до розгляду в порядку загального позовного провадження. Призначено підготовче засідання на 03 грудня 2025 року об 11:00 год.

Процесуальний рух справи також висвітлено у відповідних ухвалах суду.

14.11.2025 відповідачем надано до суду відзив на позов (вх. № 26511), в якому позовні вимоги визнав.

У судове засідання 17.12.2025 позивач не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд даного спору за його відсутності (вх. № 26433).

Представник відповідача у судове засідання 17.12.2025 не з`явився, про причину неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду даного спору повідомлений належним чином.

В ході розгляду даної справи Господарським судом Харківської області, у відповідності до п.4 ч.5 ст.13 ГПК України, було створено учасникам справи умови для реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом у межах строків, встановлених ГПК України.

В ході розгляду даної справи судом було в повному обсязі досліджено письмові докази у справі, пояснення учасників справи, викладені в заявах по суті справи - у відповідності до приписів ч. 1 ст. 210 ГПК України, а також з урахуванням положень ч. 2 цієї норми, якою встановлено, що докази, які не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з п.1 ч. 3 ст. 202 ГПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що неявка представників сторін не перешкоджає розгляду справи по суті.

Враховуючи положення ст. 13, 74 ГПК України якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

ОСОБА_1 позивач, є директором Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» (код ЄРДПОУ 40019546) з 14.12.2021.

Згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, учасниками (засновниками) Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» є: ОСОБА_2 (частка в статутному фонді - 66 %; ОСОБА_3 (частка в статутному фонді 33,33 %; ОСОБА_4 (частка в статутному фонді - 0, 67 %).

У зв`язку з воєнною агресією росії проти України, відповідач з березня 2022 року припинив господарську діяльність.

Як вказує позивач, за відсутності фактичного здійснення відповідачем господарської діяльності, він не має бажання у продовженні трудових відносин з відповідачем - ТОВ «ВО.ДА.» та не має фізичної можливості працювати в період воєнного стану.

22.09.2025 позивач звернувся на адресу учасників (засновників) Товариства з заявою про звільнення його з посади директора за власним бажанням, яку разом з повідомленням про скликання позачергових загальних зборів учасників, з вказанням місця, дати та часу їх проведення, надіслав поштовими відправленнями з описом вкладення та на E-mail учасників Товариства.

У призначений час та місце проведення загальних зборів, з`явився лише учасник ТОВ - ОСОБА_4 (частка якого у статутному фонді ТОВ складає - 0,67 %), інші учасники не з`явились.

За відсутності кворуму, загальні збори ТОВ «ВО.ДА.», які були призначені на 27.10.2025 о 10:00 год. за адресою: 61024, м. Харків, вул. Г. Сковороди, 79/1, 3-й поверх, не відбулися. Питання розгляду заяви позивача про звільнення його з посади директора Товариства не розглядалось, будь якого рішення з приводу звільнення позивача з посади директора ТОВ «ВО.ДА.» - не приймалось.

Викладені вище обставини, на думку позивача, призводять до порушень його прав та інтересів, що поглиблюється територіальним розміщенням ТОВ у м. Харкові, Харківської області, яка територіально знаходиться в зоні підвищеної небезпеки у зв`язку з воєнною агресією, та створює протиправні перешкоди і значні обмеження у реалізації позивачем, зокрема особистого немайнового права, що забезпечує право на вільний вибір місця проживання, свободу пересування, на вибір занять, право на працевлаштування у іншого роботодавця та інше, які і зумовлюють їх захист у судовому порядку.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Щодо належності даного спору до господарської юрисдикції.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають із корпоративних відносин, в тому числі пов`язані з управлінням юридичної особою.

Конституційний Суд України в пункті 3.2 рішення №1-рп/2010 від 12.01.2010 в справі №1-2/2010 за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Міжнародний фінансово-правовий консалтинг" про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 99 ЦК України, посилаючись на положення законів, що регулюють цивільно-правові відносини, а саме ч. 1 ст. 98 та ч. 1 ст. 99 ЦК України, а також чинні на той час ч. 1 ст. 23, п. "г" ч. 5 ст. 41, ч. 1 ст. 59 ЗУ "Про господарські товариства" і ч. 5 ст. 58 ЗУ "Про акціонерні товариства", виснував, що підставою набуття виконавчим органом товариства повноважень є факт його обрання (призначення) загальними зборами учасників (акціонерів) або укладення із членом виконавчого органу товариства трудового договору, який від імені товариства може підписувати голова наглядової ради чи особа, уповноважена на те наглядовою радою.

Крім того, Конституційний Суд України наголосив, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством і особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.06.2023 у справі № 448/362/22 виснувала, що спір за вимогою директора про визнання припиненими його трудових відносин із товариством на підставі ст. 38 КЗпП України є трудовим та має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що корпоративні права на участь в управлінні товариством його учасники реалізовують, зокрема, шляхом прийняття компетентним органом товариства рішення щодо припинення повноважень одноосібного виконавчого органу (директора). Таке рішення може мати наслідки для трудових відносин, але визначальними у таких ситуаціях є відносини корпоративні. Велика Палата Верховного Суду погоджується із судами у тому, що вимогу позивача стосовно виключення з ЄДР запису про директора товариства слід розглянути у господарській юрисдикції разом із вимогою про визнання трудових відносин і відносин представництва припиненими, але не тому, що перша є похідною від другої. Належність й ефективність обох зазначених вимог має оцінити під час розгляду справи господарський суд.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника або члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та надавала правові висновки про те, що такий спір за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами.

Висновки Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.11.2018 у справі № 562/304/17, від 30.01.2019 у справі № 145/1885/1-ц, від 10.04.2019 у справі № 510/456/17, у постанові від 14.06.2023 у справі № 448/362/22.

Таким чином, за наведених обставин та правових норм, позивач обґрунтовано визначив належність спору до господарської юрисдикції відповідно до суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з трудових відносин.

Ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 910/7164/19).

Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про прийняття працівника на роботу.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 01.04.2024 по справі № 556/2704/23, укладення трудового договору може оформлюватися наказом чи розпорядженням роботодавця про зарахування працівника на роботу.

Матеріали справи свідчать, що згідно наказу № 1 від 14.01.2021 загальними зборами учасникiв ТОВ "ВО.ДА" вiд 13.12.2021 призначено на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО.ДА" Тимошенка Bолодимира Івановича з 14.01.2021.

Суд зазначає, що за загальними правилами трудового законодавства України, керівник товариства (генеральний директор), як будь-який інший працівник, має право звільнитися за власним бажанням, попередивши власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Разом з тим, особливість звільнення генерального директора полягає в тому, що воно відбувається за рішенням загальних зборів учасників товариства (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі №758/1861/18).

Відповідно до п. 77 - 79 Статуту ТОВ "ВО.ДА" Виконавчим органом Товариства, що здійснює керiвництво та управлiння поточною дiяльнicтю ТОВ, є директор Товариства. У своїй діяльності директор Товариства керується Конституцією України, iншими актами чинного законодавства Украiни, цим Статyтом, рiшеннями зборiв учасників, прийнятими в межах їх компетенції, визначеної цим Статутом та чинним законодавством. Директор вирішує yci питання діяльності Товариства за винятком тих, що належать до виключної компетенції загальних зборiв учасників Товариства, визначених цим Статутом. Директор є посадовою особою Товариства, пiдзвiтний зборам учасникiв i організовує виконання їх рiшень. Директор не може приймати рішення, обов`язкових для учасникiв Товариства, директор дiє вiд iмені Товариства в межах, встановлених актами чинного законодавства України та цим Статутом. Директор має право без довіреності виконувати дії від iмені Товариства. Директор обирається та відкликається загальними зборами учасникiв Товариства. Договір, що укладається з директором Товариства, вiд iмені Товариства підписує особа, уповноважена на таке пiдписання загальними зборами учасників. У Товариствi, що мас одного учасника, договiр з директором вiд iмені Товариства підписується таким учасником Товариства. Повноваження директора можуть бути припиненi або він може бути тимчасово вiдсторонений вiд виконання своїх повноважень лише шляхом обрання нового директора або призначення тимчасового виконувача його обов`язкiв, або покладання функцій та обов`язкiв виконавчого органу Товариства на учасника Товариства, вiдповiдно до п.80 Статуту. У разi припинення повноважень одноосiбного виконавчого органу договір iз цiєю особою вважається припиненим.

Як зазначено судом вище та підтверджено матеріалами справи, 22.09.2025 позивач звернувся на адресу учасників (засновників) Товариства з обмеженою відповідальністю "ВО.ДА." з заявою про звільнення його з посади директора за власним бажанням, яку разом з повідомленням про скликання позачергових загальних зборів учасників, з питання розгляду заяви директора Товариства - ОСОБА_5 , про звiльнення його з посади директора за власним бажанням, з вказанням місця, дати та часу їх проведення, надіслав поштовими відправленнями з описом вкладення та на E-mail учасників Товариства.

У постанові Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 911/719/21 викладено висновок, що передбачений ч. 1 ст. 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи директора передбачає попередження ним про це власника або уповноваженого органу письмово за два тижні та ініціювання скликання загальних зборів учасників. У випадку вчинення директором відповідних дій, на учасників товариства покладено обов`язок розглянути заяву директора про звільнення та прийняти відповідне рішення про таке звільнення.

Натомість з матеріалів справи вбачається, що за відсутності кворуму, загальні збори ТОВ «ВО.ДА.», які були призначені на 27.10.2025 о 10:00 год. за адресою: 61024, м. Харків, вул. Г. Сковороди, 79/1, 3-й поверх, не відбулися. Питання розгляду заяви позивача про звільнення його з посади директора Товариства не розглядалось, будь якого рішення з приводу звільнення позивача з посади директора ТОВ «ВО.ДА.» - не приймалось.

Враховуючи, що позивачем було дотримано всіх вимог чинного законодавства України щодо ініціювання процедури звільнення за власним бажанням, останньому не вдалося реалізувати та захистити свої трудові права, а тому позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на звільнення, як одне із складових частин права на працю.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 №14-рп/2004, від 16.10.2007 №8-рп/2007, від 29.01.2008 №2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Разом з тим, свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації (правові висновки Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 911/719/21).

Згідно зі ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Отже, свобода праці невід`ємно пов`язана із правом особи у встановленому порядку припинити трудові відносини. При цьому позивач не може бути примушений до продовження виконання управлінських функцій директора товариства, а тому обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права як припинення трудові відносини між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВО.ДА.", на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України є правомірним, оскільки позивачем вичерпано процедурні можливості реалізувати своє право на припинення трудових відносин.

Разом з тим, суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 по справі №127/27466/20 про те, що за відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника з метою захисту своїх прав він може звернутися до суду, однак вважає, що належним та ефективним способом захисту його прав та законних інтересів у такому випадку буде не вимога про визнання трудових відносин припиненими (визначення юридичного факту), про що йдеться у постановах КЦС ВС від 24.12.2019 у справі №758/1861/18 та від 17.03.2021 у справі №761/40378/18, а вимога припинити такі трудові відносини за рішенням суду, які (трудові відносини) будуть припинені саме з дати набрання судовим рішенням законної сили, адже констатація ретроспективно припинення трудових відносин певною датою у минулому, зокрема через два тижні після написання/подання заяви про звільнення, по суті зводиться до встановлення факту припинення цих правовідносин з відповідної дати без прийняття загальними зборами товариства відповідного рішення. На переконання колегії суддів, підхід, коли суд констатує відсутність рішення загальних зборів про звільнення з посади керівника (виконавчого органу), втім установлює факт припинення трудових відносин на дату закінчення двотижневого строку, наданого на завчасне повідомлення про звільнення, не свідчить про існування між сторонами юридичного спору з можливістю захистити трудові права, які при такому підході не є порушеними.

Відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою, суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

За приписами ч. 2 ст. 5 ГПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 в справі № 910/6642/18).

У той же час, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 в справі №487/10128/14-ц, від 26.06.2019 в справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 в справі № 917/1739/17).

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджено правомірність звернення позивача до суду з позовом про припинення трудових відносин, а тому їх має бути припинено не ретроспективно, що означало б ухвалення судом рішення про встановлення факту, а не про вирішення спору, а саме з дати набрання судовим рішенням законної сили, що узгоджується з висновками Верховного Суду, які суд враховує відповідно до ч. 4 ст. 236 ГПК України.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Вказані вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ, як джерело права.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.

З урахуванням наведеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді усіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 130 ГПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, на відповідача покладається судовий збір в розмірі 50 % сплаченого позивачем судового збору, який стягується на користь позивача та роз`яснює позивачу можливість повернення 50 % сплаченого судового збору з Держбюджету України, за ухвалою суду, у разі подання до суду відповідного клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 124, 129-1 Конституції України, ст. 2, 46, 74, 76, 77, 78, 86, 130, 191, 236-238, 240, 241, 256 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Припинити трудові відносини між ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» (; 61024, м. Харків, вул. Г. Сковороди (Пушкінська), 79/1), у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 за власним бажанням з займаної посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.», на підставі ч.1 ст. 38 Кодексу законів про працю України, з дати набрання судовим рішенням законної сили.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» (; 61024, м. Харків, вул. Г. Сковороди (Пушкінська), 79/1) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 ; АДРЕСА_1 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 211, 20 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ст. 256, 257 ГПК України, рішення може бути оскаржене до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_1 (код НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 );

Відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВО.ДА.» (, 61024, м. Харків, вул. Г. Сковороди (Пушкінська), 79/1).

Повне рішення складено 29.12.2025.

СуддяР.М. Аюпова

справа № 922/3840/25