УХВАЛА

17 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 915/844/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Південний Союз» - не з`явився,

Миколаївської міської ради -

Виконавчого комітету Миколаївської міської ради - не з`явився,

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«АДРЕСА_1, буд. 39» - не з`явився,

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

« 2 Поперечна-32» - не з`явився,

Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку

«Фрунзе-14» - не з`явився,

ОСОБА_1 - не з`явився,

ОСОБА_2 - не з`явився,

ОСОБА_3 - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Південний Союз»

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 (у складі колегії суддів: Савицький Я.Ф. (головуючий), Богатир К.В., Таран С.В.)

та рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.03.2025 (суддя Семенчук Н.О.) в частині відмови у задоволенні позовних вимог

у справі № 915/844/18

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Південний Союз»

до Миколаївської міської ради, Виконавчого комітету Миколаївської міської ради,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «АДРЕСА_1, буд. 39», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку « 2 Поперечна-32», Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Фрунзе-14»,

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання незаконним пункту 3 рішення Миколаївської міської ради від 19.09.2008 № 27/106,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Південний Союз» (далі - ОСББ «Південний Союз») звернулося до суду з позовом до Миколаївської міської ради, в якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) просило суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності від 10.12.2004, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 № 62, зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.12.2004 (номер запису 2003 в книзі 16, реєстраційний № 8962079);

- визнати незаконним пункт 3 рішення Миколаївської міської ради від 19.09.2008 № 27/106 про продаж приватному підприємцю Дерев`янченку Борису Олександровичу земельної ділянки площею 480,00 кв. м за 60 091,00 грн для реконструкції нежитлової будівлі в громадський офіс та подальшого його обслуговування по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що оспорювані рішення ради в частині та свідоцтво про право власності, порушують права позивача як землекористувача земельної ділянки за наведеною адресою, що входить до прибудинкової території багатоповерхового житлового будинку позивача по АДРЕСА_2 , та інших об`єднань співвласників багатоквартирних будинків: ОСББ «АДРЕСА_1, буд. 39», ОСББ « 2 Поперечна-32», ОСББ «Фрунзе-14».

Господарський суд Миколаївської області залучив до участі у справі Виконавчий комітет Миколаївської міської ради як співвідповідача, а також третіх осіб: ОСББ «АДРЕСА_1, буд. 39», ОСББ « 2 Поперечна-32», ОСББ «Фрунзе-14», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2020, в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08.09.2020 зазначені судові рішення скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 25.03.2025 позов задоволено частково; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 10.12.2004, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 № 62, зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.12.2004, номер запису 2003 в книзі 16, реєстраційний № 8962079. У решті позову відмовлено.

Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.03.2025 залишено без змін з мотивів, наведених у цій постанові.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій у частині відмови в задоволенні позовних вимог, у листопаді 2025 року ОСББ «Південний Союз» подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постановлені у справі судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24.11.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 915/844/18 за касаційною скаргою ОСББ «Південний Союз» з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційну скаргу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 17.12.2025.

Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.

Учасники справи своїх представників у судове засідання не направили.

Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК.

Так, за змістом частини 1, пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.

Ураховуючи положення статті 202 ГПК, наявність відомостей про направлення учасникам справи ухвал з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, відсутність заяв зазначених учасників справи щодо розгляду справи, у тому числі, клопотань про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, також те, що явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є їхнім правом, а не обов`язком, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційної скарги по суті за відсутності зазначених представників учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні спору судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 03.07.1979 № 617 Миколаївському річному порту додатково відведено земельну ділянку під будівництво 9-ти поверхового житлового будинку за рахунок повного вилучення земельної ділянки та зносу будинку АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 36).

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 16.06.1981 № 582 підприємству «Эра» було відведено земельну ділянку під будівництво житлового будинку за рахунок вилучення земельних ділянок та зносу будинків АДРЕСА_3 та будинків АДРЕСА_4 належних громадянам на праві особистої власності. Також, цим рішенням зобов`язаного Управління головного архітектора міста визначити габарити земельної ділянки, відвести її в натурі та видати вихідні дані, а Міжміському бюро технічної інвентаризації зареєструвати ділянку (т. 1 а.с. 37).

10.12.2004 на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради від 09.03.1992 № 62 «Про розмежування державного майна/комунального майна між власністю області і власністю міст обласного підпорядкування і районів області» Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю загальною площею 33,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Свідоцтво зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.12.2004, номер запису 2003 в книзі 16, реєстраційний № 8962079. Власником цієї нежитлової будівлі є Миколаївська міська рада (т. 2 а.с. 95, 96, 98-101).

29.11.2005 між територіальною громадою м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради та приватним підприємцем Дерев`янченком Борисом Олександровичем укладено договір купівлі-продажу комунального майна - нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 33,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 101-104).

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 10.10.2006 № 6/46 (пункт 5) затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки загальною площею 490 кв. м, у тому числі 68,0 кв. м під капітальною забудовою, 412,0 кв. м під проїздами та проходами, за рахунок земель міста, ненаданих у власність або користування, з віднесенням її до земель громадських та релігійних організацій, для реконструкції та обслуговування будівлі (колишньої насосної станції) з подальшим розміщенням громадського офісу та комплексним благоустроєм території (облаштування квіткового майданчика для відпочинку) по АДРЕСА_1. Земельна ділянка має обмеження у використанні згідно з УКПОКЧЗД: правові типу 1.1. - «зміна цільового використання», на частку земельної ділянки площею 29 кв. м діють обмеження спеціальні типу 4.3.1. - «в санітарно-захисних зонах інженерно-технічних споруд і комунікацій» (т. 1 а.с. 42).

Згідно з пунктом 5.1 рішення Миколаївської міської ради від 10.10.2006 №6/46 приватному підприємцю Дерев`янченку Борису Олександровичу передано в оренду строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 480 кв. м для реконструкції та обслуговування будівлі (колишньої насосної станції) з подальшим розміщенням громадського офісу та комплексним благоустроєм території (облаштування квіткового майданчика для відпочинку) по АДРЕСА_1 .

19.09.2008 Миколаївською міською радою прийнято рішення № 27/106, за змістом пункту 3 якого вирішено продати приватному підприємцю Дерев`янченку Борису Олександровичу земельну ділянку площею 480 кв. м за 60 091,00 грн для реконструкції нежитлової будівлі в громадський офіс та подальшого його обслуговування по АДРЕСА_1 у Заводському районі міста Миколаєва (т. 1 а.с. 43).

28.03.2008 проведено державну реєстрацію ОСББ «Південний Союз» (23.04.2008 за номером 0016938 внесений запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про включення до реєстру відомостей про юридичну особу), про що свідчить інформація з цього реєстру (т. 1 а.с. 44).

01.12.2009 за актом приймання-передавання житлового комплексу з балансу на баланс з балансу Житлово-комунального підприємства Миколаївської міськради «Бриз» (далі - ЖКП «Бриз») на баланс ОСББ «Південний Союз» передано житловий комплекс по АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 39-41).

У цьому акті міститься така інформація: площа прибудинкової території складає 2 810 кв. м (розділ 5); на прибудинковій території усередині двору розташовані кілька приватних гаражів, сараїв і одна цегельна будова. Асфальт усередині двору розламаний і має потребу у відновленні (розділ 6 «Наслідки огляду та випробувань житлового комплексу» пункт 6.6. «Прибудинкова територія»); план земельної ділянки відсутній (розділ щодо технічної документації, яка передається разом із житловим комплексом).

До зазначеного акта був доданий план території прибирання площею 2 810 кв. м, на якому схематично відображений спірний об`єкт під назвою «цегельна будова» (колишня насосна станція).

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 11.07.2018 було укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 у місті Миколаєві, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т., реєстровий номер 1608, за яким власником об`єктів нерухомості (земельної ділянки та нежитлової будівлі) став ОСОБА_2 (т. 5 арк. 43-48).

У відповіді Управління земельних ресурсів Миколаївської міськради від 20.12.2018 №02-03/4255, яка надана на виконання ухвали суду першої інстанції від 03.12.2018, в Управлінні відсутня будь-яка інформація щодо надання у власність чи користування земельної ділянки площею 2 810,00 кв. м ЖКП «Бриз» на території міста Миколаєва.

У листі Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради від 14.12.2018 зазначено, зокрема, що відповідна територія площею 2 810,00 кв. м є територією, яка вираховувалась для прибирання, забезпечення чистоти та порядку на прибудинковій території.

ОСББ «Південний Союз» звернулося до суду з позовом, у якому (з урахуванням заяви про зміну предмета позову) просило визнати недійсним свідоцтво про право власності від 10.12.2004, видане на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради народних депутатів від 09.03.1992 № 62, зареєстроване в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 10.12.2004 (номер запису 2003 в книзі 16, реєстраційний № 8962079), та визнати незаконним пункт 3 рішення Миколаївської міської ради від 19.09.2008 № 27/106 про продаж приватному підприємцю Дерев`янченку Борису Олександровичу земельної ділянки площею 480,00 кв. м за 60 091,00 грн для реконструкції нежитлової будівлі в громадський офіс та подальшого його обслуговування по АДРЕСА_1 у Заводському районі міста Миколаєва.

Такі вимоги позивач обґрунтував тим, що спірна земельна ділянка входить до складу прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 (колишня вулиця Фрунзе), у якому створене ОСББ «Південний Союз», а також прибудинкових територій (далі - Будинок з ОСББ) та прибудинкових територій ОСББ «АДРЕСА_1, буд. 39», ОСББ « 2 Поперечна-32», ОСББ «Фрунзе-14».

Позивач вважає, що, як представник інтересів співвласників багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2, він захищає їх порушене право на користування земельною ділянкою, яка становить прибудинкову територію в межах, передбачених законодавством, та можливість оформлення права власності на цю земельну ділянку. Першочергово право на користування цією земельною ділянкою виникло на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16.06.1981 № 582 «Про відведення підприємству «ЄРА» земельної ділянки під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4». Будинок був введений в експлуатацію та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. Перші свідоцтва про приватизацію квартир у зазначеному будинку були видані у 1994 році. Правовідносини щодо цієї земельної ділянки на той час регулювались нормами ЗК УРСР, відповідно до яких земельна ділянка після закінчення будівництва на ній будівлі та переходу будівлі у власність кількох осіб переходить в користування всіх співвласників будівлі.

01.12.2009 на баланс ОСББ «Південний Союз» з балансу ЖКП «Бриз» за актом приймання-передачі житлового комплексу з балансу на баланс передано житловий комплекс по АДРЕСА_2 в місті Миколаєві, у якому міститься інформація про те, що ОСББ передана на баланс прибудинкова територія, зазначена у доданому до акта плані території прибирання, на якій розташована спірна будівля (колишня насосна станція), яка відзначена у цьому акті як «цегельна будівля».

Позовні вимоги щодо оскаржуваного свідоцтва про право власності, обґрунтовані тим, що за наявності цього свідоцтва, на думку позивача, стала можливою послідовність правочинів, що призвела до продажу спірної земельної ділянки.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 19.11.2019, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.02.2020, в задоволенні позову відмовлено.

Верховний Суд постановою від 08.09.2020 зазначені судові рішення скасував та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суди попередніх інстанцій не здійснили всебічне дослідження доказів, у тому числі щодо відповідності оскаржуваного свідоцтва вимогам частини 2, 3 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин) та пункту 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 № 7/5.

При новому розгляді справи місцевим господарським судом за клопотанням ОСББ «Південний Союз» було призначено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: Яка площа та конфігурація земельної ділянки, відведеної підприємству «Эра» під будівництво житлового будинку за рахунок повного вилучення земельних ділянок та зносу житлових будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4, на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 582 від 16.06.1981 «Про відведення підприємству «Эра» земельної ділянки під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4»?

За результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи складено висновок експерта № 22-819 (т. 6 а.с. 202-210), відповідно до якого: земельна ділянка, відведена підприємству «Эра» під будівництво житлового будинку за рахунок повного вилучення земельних ділянок та зносу житлових будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_4, на підставі рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 16.06.1981 № 582 «Про відведення підприємству «Эра» земельної ділянки під будівництво житлового будинку по АДРЕСА_4», має форму неправильного багатокутника, межі земельної ділянки на місцевості встановити неможливо (на час огляду є земельні поліпшення у вигляді будівель та споруд, наявні інженерні мережі та зелені насадження). Визначити площу земельної ділянки неможливо з причин не зазначення на кадастровому плані площі земельної ділянки та відсутності координат поворотних точок (провести розрахунок площі земельної ділянки самостійно не є можливим). Дослідивши кадастровий план земельної ділянки, наведений у дослідницькій частині (схема 1), встановлено, що земельна ділянка має наступні лінійні розміри: - АДРЕСА_5 - 36,35 м + 55,32 м; - зі сторони АДРЕСА_1 (у глибині кварталу) - 13,94 м + 17,92 м. + 35,43 м., та 20,23м + 19,29м; - зі сторони АДРЕСА_4 (у глибині кварталу) - 23,17м, та 63,93 м; - АДРЕСА_3 - 27,42м + 18,18м+16,76м (з виступом на 0,92 м у бік вулиці) + 32,33м.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково та зазначив, що фактичні обставини справи та норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, дають підстави для висновку, що нежитлова будівля загальною площею 33,8 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (колишня насосна станція), за своєю правовою природою відноситься до допоміжних приміщень та призначена для обслуговування будинку та забезпечення побутових потреб мешканців цього будинку, а отже, в розумінні положень статті 382 ЦК є об`єктом спільної сумісної власності всіх співвласників багатоквартирного будинку, які є членами ОСББ «Південний Союз». Оскільки спірне майно є допоміжним приміщенням, то воно в силу прямих приписів закону може перебувати виключно у спільній власності співвласників, що в свою чергу унеможливлює перебування такого майна у приватній власності.

Матеріали справи не містять будь-яких первинних правовстановлюючих документів (актів введення спірного приміщення в експлуатацію як новозбудованого майна або ж за наслідками реконструкції житлових чи допоміжних приміщень), які б підтверджували набуття відповідачем речових прав на спірне приміщення, як окремий об`єкт цивільних прав. Рішення Виконавчого комітету Миколаївської обласної ради від 09.03.1992 № 62, яке стало підставою для реєстрації за відповідачем права власності на спірне приміщення, як окреме нежитлове, таким правовстановлюючим документом не є, оскільки, прийнято щодо розмежування державного майна (комунальної власності) між власністю області та власністю міст обласного підпорядкування та районів області. Спірне свідоцтво, яке посвідчує право власності на спірне приміщення за відповідачем, саме по собі не змінює його правового статусу за умови встановлення у справі належності цього приміщення до допоміжного приміщення багатоквартирного будинку. Отже, позивачу не потрібно доводити право власності на це приміщення, оскільки воно перебуває у спільній власності всіх співвласників багатоквартирного будинку в силу закону. З огляду на те, що позивач не може реалізувати своє право власності на спірне майно у зв`язку з існуванням документа, що посвідчує таке право за іншою особою, то права та інтереси позивача підлягають захисту у спосіб, що визначено останнім, а саме шляхом визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Щодо решти вимог суд першої інстанції зазначив, що позивачем у справі належними та допустимими доказами не доведено факт отримання прибудинкової території саме визначеною ним площею у власність або користування відповідно до норм чинного законодавства України. Також, позивачем не надано належних та достовірних доказів на підтвердження дотримання позивачем процедури оформлення права постійного користування земельною ділянкою, на якій розташований будинок, визначення розміру земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідні для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, що є підставою для відмови у позовній вимозі про визнання незаконним пункту 3 рішення Миколаївської міської ради від 19.09.2008 № 27/106.

Рішення суду першої інстанції було оскаржено позивачем в апеляційному порядку в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним пункту 3 рішення Миколаївської міської ради від 19.09.2008 № 27/106.

Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишив без змін з мотивів, наведених в постанові суду апеляційної інстанції. Так, суд апеляційної інстанції з огляду на правові позиції Верховного Суду дійшов висновку, що задоволення вимоги про визнання незаконним пункту 3 рішення Миколаївської міської ради № 27/106 від 19.09.2008 є неналежним, зокрема неефективним способом захисту прав та інтересів позивача у спірних правовідносинах, оскільки, за встановлених фактичних обставин у справі, на час звернення ОСББ «Південний Союз» із зазначеним позовом до суду оспорюваний пункт рішення ради вже був реалізований та вичерпав свою дію виконанням, - шляхом укладення договору купівлі-продажу; за договором купівлі-продажу від 11.07.2018 власником земельної ділянки став ОСОБА_2 , тому визнання незаконним такого пункту рішення ради не може забезпечити ефективного захисту прав позивача та не призведе до поновлення його прав щодо володіння, користування або розпорядження ним відповідним майном - спірною земельною ділянкою, а будь-яких інших вимог у межах цього спору, зокрема витребування земельної ділянки, позивачем заявлено не було. Оскільки обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, то суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні цих позовних вимог, проте з інших мотивів.

ОСББ «Південний Союз» у поданій касаційній скарзі підставу касаційного оскарження судових рішень обґрунтовує, зокрема, неправильним застосуванням судами при вирішення спору норм матеріального та процесуального права і не врахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.02.2018 у справі № 910/8903/16, стосовно того, що за змістом статей 186, 190, 316 Цивільного кодексу України право власності особи виникає на окрему, самостійну річ. Отже, розглядаючи відповідні спори, суди мають враховувати, що приналежність головної речі не може бути окремим об`єктом права власності, а лише слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом, а також висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 401/2975/20 щодо застосування частини 4 статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», стосовно того, що приналежність до головної речі самостійно не реєструється як окремий об`єкт нерухомого майна. У такому випадку державному реєстратору необхідно відмовити у державній реєстрації права власності на об`єкт, який є приналежністю головної речі.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення у межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.

Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.

Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).

Умови прийнятності касаційної скарги за змістом норм законодавства можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).

Отже, право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).

Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.

Проаналізувавши висновки, викладені у зазначених постановах Верховного Суду, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень у справі № 915/844/18, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними з огляду на таке.

Так, у справі, що розглядається, предметом позову є вимога, зокрема, про визнання незаконним пункту 3 рішення Миколаївської міської ради від 19.09.2008 № 27/106 про продаж земельної ділянки. За встановлених у цій справі обставин обрання позивачем неефективного (неналежного) способу захисту своїх прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні такої вимоги. При цьому суд урахував правові висновки Верховного Суду, викладені в чисельних постановах, стосовно того, що обрання неефективного (неналежного) способу захисту прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Натомість у справі № 910/8903/16 предметом позову були вимоги позивача до відповідачів про визнання недійсними укладених між відповідачами договорів купівлі-продажу частки в праві спільної часткової власності (димової труби) та визнання права власності позивача на димову трубу, що є приналежністю головної речі - приміщення на першому поверсі нежилого будинку та належить на праві власності позивачу. Верховний Суд постановою від 14.02.2018 залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено факту набуття ним спірної труби у складі 19/100 часток у праві власності на нежитловий будинок на підставі договору купівлі-продажу, як не спростовано і правомірності реєстрації відповідачем-2 права власності на цю трубу, як окремий об`єкт нерухомості на момент розгляду даного спору судами першої та апеляційної інстанцій. Заявлені у даній справі позовні вимоги стосуються визнання права власності саме на приналежність, тобто річ, яка не може бути самостійним об`єктом права власності. Що стосується вимоги про визнання недійсними договорів купівлі продажу, то Верховний Суд зазначив, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 Цивільного кодексу України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

У справі № 401/2975/20 (предмет позову - визнання права власності, визнання незаконними дій державного реєстратора, скасування рішення державного реєстратора, визнання недійсним договору дарування, витребування майна із незаконного володіння, визнання незаконними дії приватного нотаріуса та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав) Верховний Суд постановою від 24.01.2024 залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про часткове задоволення позову з огляду на те, що суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що державний реєстратор повинен був відмовити відповідачу у державній реєстрації права власності на спірну трансформаторну підстанцію, оскільки приналежність до головної речі самостійно не реєструється як окремий об`єкт нерухомого майна, а з поданих документів неможливо було встановити, що право власності на новозбудований об`єкт належить виключно відповідачу. При цьому встановлено, що земельна ділянка, на якій збудований новий об`єкт нерухомості, знаходиться у спільній частковій власності та її частина не виділялась відповідачу в натурі. Також суди встановили обставини того, що договір дарування майна суперечить вимогам закону, тому визнали його недійсним, а також витребували на користь позивача із незаконного володіння іншого відповідача частку закритої трансформаторної підстанції.

Аргументи скаржника щодо неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у зазначених ним постановах, не можуть бути взяті до уваги, оскільки правовідносини у справі, що розглядається, і в зазначених скаржником справах істотно відмінні за змістовним критерієм, предметом і підставами позову, фактично-доказовою базою, а також встановленими судами попередніх інстанцій обставинами у кожній справі і зібраними та дослідженими в них доказами, залежно від яких (обставин і доказів) й прийнято судове рішення. Наведене не дає підстави вважати правовідносини у цих справах подібними, у тому числі з урахуванням змісту правовідносин та доводів учасників справи, якими вони обґрунтовували свої позиції.

При цьому необхідно зазначити, що суд апеляційної інстанції у справі, що розглядається, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання частково недійсним рішення органу місцевого самоврядування саме з мотивів неефективного (неналежного) способу захисту прав позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК.

Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Південний Союз» на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 08.10.2025 та рішення Господарського суду Миколаївської області від 25.03.2025 у справі № 915/844/18.

Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко