ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" листопада 2025 р. м. Київ Справа № 911/2097/25

Суддя Господарського суду Київської області Смірнов О.Г., за участю секретаря судового засідання Дубенко Г.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу №911/2097/25

за позовом: Білоцерківської окружної прокуратури (09100, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Шолом-Алейхема, буд. 38-а)

в інтересах держави в особі

позивача: Білоцерківської міської ради (09117, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 15)

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еркер (09119, Київська обл., м. Біла Церква, вул. Леваневського, буд. 70, приміщення 81)

про стягнення 5382834,61 грн.

за участю представників:

від прокурора: Младаневич З.О.

від позивача: не з`явився

від відповідача: Пушкарський С.С.

СУТЬ СПОРУ

Білоцерківська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради звернулась до Господарського суду Київської області з позовною заявою за вих. №б/н від 26.06.2025 до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Еркер» про стягнення 5382834, 61 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2025 наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Смірнову О.Г.

Ухвалою суду від 01.07.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 14.08.2025 о 10:20.

14.07.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника за наявними матеріалами у справі.

У підготовчому засіданні 14.08.2025 судом було оголошено перерву до 02.09.2025 о 12:00.

14.08.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній проти позову заперечує, у зв`язку з наступним:

- прокурором не надано жодних доказів того, що ТОВ БК «Еркер» було замовником будівництва до 31.12.2020 року;

- у відповідача не виникав обов`язок у період усього процесу будівництва (2010 2021 роки) укладати договір, відповідно відсутні підстави для майнової відповідальності і стягнення 5 382 834, 61 грн. Відповідач став замовником будівництва лише влітку 2021 року, коли жодна норма законодавства не передбачала обов`язку замовника будівництва звертатись до органу місцевого самоврядування з питанням сплати пайової участі;

- Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельна Компанія "ЕРКЕР" не отримувало дозвіл на виконання будівельних робіт від 22 липня 2010 року і у нього не виникало обов`язку укладати договір про пайову участь та/або звертатися до міської ради щодо отримання рахунку на сплату внеску у 2020 році.

14.08.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшла заява, в якій останній просить суд визнати поважною причину пропуску процесуального строку на подання відзиву на позов та поновити його.

20.08.2025 через систему «Електронний суд» від прокуратури надійшла відповідь на відзив на позовну заяву.

25.08.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив.

У зв`язку з оголошенням на території міста Києва повітряної тривоги, задля збереження життя та здоров`я учасників справи, судове засідання у даній справі призначене на 02.09.2025 о 12:00 не відбулось.

Ухвалою суду від 02.09.2025 призначено розгляд справи на 09.10.2025 о 10:45.

16.09.2025 через систему «Електронний суд» від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі його представника за наявними матеріалами у справі.

09.10.2025 через систему «Електронний суд» від прокуратури надійшли додаткові пояснення, в яких прокурор просить суд долучити докази до справи.

У підготовчому засіданні 09.10.2025 суд задовольнив заяву відповідача про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 113 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі ст. 118 ГПК України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Порядок вирішення питань, що виникають у зв`язку з поновленням та продовженням процесуальних строків визначено статтею 119 ГПК України.

За приписами ч. 1 ст. 119 ГПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відтак, з огляду на наведені у вказаній вище заяві обставини, з метою усунення порушення рівності та змагальності учасників судового процесу, суд дійшов висновку про наявність підстав для поновлення відповідачу пропущеного строку на подання відзиву на позовну заяву.

У підготовчому засіданні 09.10.2025 судом було оголошено перерву до 06.11.2025 о 16:00.

05.11.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача надійшло клопотання про долучення доказу до матеріалів справи, в якому останній просить суд поновити відповідачу строк для подання відповідного доказу.

Безпосередньо в судовому засіданні прокурор та представник відповідача надали суду письмову згоду про закриття підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті на 06.11.2025 о 16:20.

Ухвалою суду від 06.11.2025 додаткові пояснення (вх. №б/н від 09.10.2025) залишено без розгляду, у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Еркер» про поновлення строку на подання доказів відмовлено, клопотання про долучення доказів (вх. №б/н від 05.11.2025) залишено без розгляду.

У судовому засіданні 06.11.2025 судом оголошено перерву до 13.11.2025 о 14:00.

У судове засідання 13.11.2025 з`явився прокурор та представник відповідача.

Представник позивача у судове засідання 13.11.2025 не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З`ясувавши фактичні обставини справи, докази на їх підтвердження, виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи та правову норму, яка підлягає застосуванню, враховуючи позицію прокуратури та сторін, суд встановив.

Позов мотивовано тим, що Білоцерківською окружною прокуратурою Київської області під час виконання визначених у ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» повноважень встановлено наявність підстав для представництва в суді інтересів держави у бюджетній сфері за фактом невиконання замовником будівництва зобов`язання щодо перерахування до місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (пайової участі).

Так, прокуратура зазначає, що Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області ФОП Найвельту Едуарду Михайловичу надано дозвіл на виконання будівельних робіт від 22.07.2010 №548/10 за об`єктом «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква». На підтвердження вказаних обставин прокуратурою долучено до матеріалів справи копію відповідного дозволу.

Прокурор в позові вказує, що надалі Найвельтом Е.М. право будівництва зазначеного об`єкта передано іншому замовнику Товариству з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія «Еркер», власником та керівником якого є Найвельт Е.М. На підтвердження вказаних обставин позивачем долучено до матеріалів справи витяг з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 18.08.2021 № ІУ35-1.

Будівництво провадилось на земельній ділянці з кадастровим номером :03:022:0015 з цільовим призначенням: 02.10 для будівництва і обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури, площею 0,765 га.

З позовної заяви вбачається, що відповідно до Акта готовності об`єкта до експлуатації, створеного ТОВ БК «Еркер» 31.08.2021 за реєстраційним номером в ЄДЕССБ AC01:6183-4554-7766-3555, нове будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запорізькій, 17 в м. Біла Церква, віднесено за класом наслідків до СС3, за кодом об`єкта згідно з Державним класифікатором будівель та споруд ДК 018-2000 до 1122.1 «Будинки багатоквартирні масової забудови». Прокурором долучено до матеріалів справи вказаний Акт готовності об`єкта до експлуатації від 31.08.2021.

Згідно п. 5 вказаного вище Акта готовності об`єкта до експлуатації будівельні роботи виконано у строки: початок робіт липень 2010 року, закінчення робіт липень 2021 року.

Також, з позову вбачається, що на підставі Акта готовності об`єкта до експлуатації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України замовнику ТОВ БК «Еркер» 10.09.2021 видано сертифікат №ІУ77, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації та підтверджено готовність до експлуатації багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запорізькій, буд. 17, м. Біла Церква, Білоцерківська територіальна громада, Білоцерківський район, Київська область, 09100. На підтвердження вказаних обставин прокуратурою долучено до матеріалів справи сертифікат №ІУ77 від 10.09.2021.

Прокурор зазначає, що згідно інформації Білоцерківської міської ради, упродовж будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запорізькій, 17 в м. Біла Церква замовники з міською радою договір про пайову участь не уклали. Листи Білоцерківської міської ради з зазначеною інформацією прокурором долучено до матеріалів справи.

Так, прокурор наголошує на тому, що у відповідача, як замовника будівництва наявний обов`язок здійснити оплату пайової участі щодо об`єкта будівництва до прийняття його в експлуатацію, що визначено безпосередньо п. 4 ч. 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-ІХ.

На думку прокурора, невиконання відповідачем законодавчо закріпленого обов`язку щодо сплати пайової участі у зв`язку з будівництвом об`єкта саме до введення його в експлуатацію надає право на стягнення цих коштів відповідно до ст. 1212 ЦК України.

За розрахунком прокуратури, у зв`язку з прийняттям в експлуатацію багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запорізькій, 17 в м. Біла Церква загальний розмір пайової участі ТОВ БК «Еркер» становить 3 988 172, 19 грн.

З позовної заяви вбачається, що відповідачем пайову участь, з урахуванням інфляційних втрат і трьох процентів річних, не сплачено. Відповіді на спрямовану відповідачу Білоцерківською міською радою претензію від 10.04.2025 №1446/01-07 про необхідність звернення до міської ради для отримання розрахунку пайової участі та її сплати матеріали справи не містять. Вказану претензію прокуратурою долучено до матеріалів справи.

Вказане вище стало підставою для звернення Білоцерківської окружної прокуратури до суду з позовною заявою, в якій остання просить суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еркер на користь Білоцерківської міської ради 3 988 172, 19 грн. пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури міста Біла Церква, 1 084 896, 16 грн. інфляційних втрат та 309 766, 26 грн. трьох процентів річних за користування грошовими коштами.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши надані учасниками справи докази, а також заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача у судовому засіданні, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд дійшов таких висновків.

02.06.2000 набрав чинності Закон України "Про планування та забудову територій", до якого Законом України №509-VI від 16.09.2008, який набрав чинності 14.10.2008, були внесені зміни, зокрема доповнено Закон статтею 27-1, яка зобов`язувала замовника, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 27-1 зазначеного Закону пайова участь (внесок) замовника у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту полягає у відрахуванні замовником після прийняття об`єкта в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для забезпечення створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту.

17.02.2011 був прийнятий Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно з яким Закон України "Про планування та забудову територій" був визнаний таким, що втратив чинність. Закон України "Про регулювання містобудівної діяльності" набрав чинності 12.03.2011, а ч. 3, абзац 7 ч. 9 ст. 40 зазначеного Закону набрали чинності з 01.01.2013.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", яка набула чинності 01.01.2013, пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності").

Судом встановлено, що Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області 22.07.2010 було надано ФОП Найвельту Е.М. дозвіл на виконання будівельних робіт №548/10 за об`єктом «Будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква».

31.08.2021 в Єдиній державній електронній системі у сфері будівництва було створено Акт готовності об`єкта до експлуатації, а саме багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква.

Таким чином, правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Законом України №509-VI, яким внесені зміни, зокрема доповнено Закон України "Про планування та забудову територій" статтею 27-1, та до прийняття та набрання чинності Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Наведені вище норми Закону свідчать про те, що з 14.10.2008 - з дати внесення змін до Закону України "Про планування та забудову територій" та після набрання чинності Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", зокрема, станом на дату створення Акту готовності об`єкта до експлуатації, на замовника, який має намір здійснити будівництво об`єкта містобудування у населеному пункті (має намір забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункту), зазначеними Законами був покладений обов`язок взяти участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, шляхом укладення договору про пайову участь та сплати коштів пайової участі до місцевого бюджету.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, за загальним правилом про дію цивільно-правових актів у часі, закріпленим в ч. 1 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відповідні цивільно-правові відносини з дня набрання ними чинності.

Разом з цим, ч. 3 ст. 5 ЦК України регламентує так звані "триваючі" відносини, тобто такі, які виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, але права і обов`язки зберігаються і після набрання чинності новим актом цивільного законодавства. До таких "триваючих" прав і обов`язків, що продовжують існувати, або до прав і обов`язків, що виникли вже після набрання чинності новими актами цивільного законодавства, мають застосовуватися положення цих актів.

Отже, якщо акт цивільного законодавства, що регулював цивільні відносини, втратив чинність, новий нормативно-правовий акт з моменту набрання ним чинності застосовується до юридичних фактів цивільного права та породжуваних ними цивільних прав і обов`язків.

Як вбачається з матеріалів справи, правовідносини між сторонами хоч і виникли до прийняття та набрання чинності Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", однак з огляду на тривалий період самого будівництва продовжували тривати і після набрання чинності зазначеним Законом, існували також і на дату прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію та тривають, тобто такі правовідносини є триваючими.

Таким чином, відповідно до ч. 3 ст. 5 ЦК України, з огляду на триваючий характер спірних правовідносин, що виникли між сторонами у справі та існували станом на дату введення відповідачем побудованого ним об`єкту містобудування в експлуатацію, до таких правовідносин підлягають застосуванню, зокрема, норми Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" як такі, що породжують виникнення у відповідача як учасника правовідносин відповідних прав та обов`язків, зокрема обов`язку взяти участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, шляхом сплати коштів пайової участі до місцевого бюджету.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові у справі №914/2650/17 від 12.12.2019.

Так, Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон) визначено правові та організаційні основи містобудівної діяльності, який спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), замовник фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.

На підставі ч. 1 ст. 2 Закону, планування і забудова територій - діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.

Станом на дату початку виконання будівельних робіт (липень 2010 року), щодо будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква, Законом закріплювався обов`язок замовника будівництва, що має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.

При цьому, Верховний Суд, вирішуючи спори щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інфраструктури населеного пункту, неодноразово зазначав, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання має бути виконано до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію, і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру (постанови Верховного Суду від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 20.02.2024 у справі №910/20216/21, від 04.04.2024 у справі №923/1306/21 та від 15.08.2024 у справі №914/2145/23).

Водночас, на момент завершення будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква та до моменту прийняття його в експлуатацію 10.09.2021 (дата сертифіката №ІУ77 від 10.09.2021) статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» було виключено на підставі пункту 13 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ІХ від 20.09.2019 (далі Закон №132-ІХ). Вказані зміни набули чинності з 01.01.2020 відповідно до підп. 2 п. 1 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ.

Таким чином, починаючи з 01.01.2020, передбачений статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.

Водночас, частиною 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ визначено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання; установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:

1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):

для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;

для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.

Замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва. Пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію (п. 3, 4 ч. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ).

У постанові від 14.12.2021 у справі №643/21744/19 Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що у зв`язку з відмовою забудовника від укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту права органу місцевого самоврядування на отримання коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту є порушеними, і в органу місцевого самоврядування виникає право вимагати стягнення коштів, обов`язок сплати яких був встановлений законом. У такому разі суд має виходити з того, що замовник будівництва без достатньої правової підстави за рахунок органу місцевого самоврядування зберіг у себе кошти, які мав заплатити як пайовий внесок у розвиток інфраструктури населеного пункту, а отже зобов`язаний повернути ці кошти на підставі ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

При цьому, положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України).

Відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У разі порушення зобов`язання з боку замовника будівництва щодо участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту у правовідносинах, які виникли до внесення змін у законодавство щодо скасування обов`язку замовника будівництва укласти відповідний договір, орган місцевого самоврядування вправі звертатись з позовом до замовника будівництва про стягнення безпідставно збережених грошових коштів. Саме такий спосіб захисту буде ефективним та призведе до поновлення порушеного права органу місцевого самоврядування.

Аналогічні правові висновки викладені й у постановах Верховного Суду від 16.06.2022 у справі №909/1402/19, від 20.07.2022 у справі №910/9548/21, від 13.12.2022 у справі №910/21307/21, від 07.09.2023 у справі №916/2709/22 та від 15.08.2024 у справі №914/2145/23.

Передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва був впроваджений законодавцем для: 1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.

Тож, враховуючи вимоги пунктів 3, 4 частини 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.

З аналізу вказаного вище випливає, що обов`язок замовника будівництва в частині сплати коштів пайової участі за будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква виник з моменту початку будівельних робіт, а саме в липні 2010 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 39 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката.

Відтак, строк внесення коштів пайової участі замовником будівництва сплинув з дати видачі сертифіката №ІУ77, а саме з 10.09.2021.

Так, за встановлених судом обставин, замовник будівництва не взяв участь у створенні і розвитку інфраструктури м. Біла Церква, Київської області, шляхом перерахування до місцевого бюджету означеного населеного пункту коштів пайової участі.

Таким чином, замовник будівництва, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельних ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити у вигляді пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту, зобов`язаний повернути ці кошти органу місцевого самоврядування на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Проте, з матеріалів справи, судом встановлено, що будівництво багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква здійснювалось на підставі дозволу на виконання будівельних робіт від 22.07.2010 №548/10, який було надано ФОП Найвельту Едуарду Михайловичу.

Також, з долучених до матеріалів справи доказів, вбачається, що за час будівництва багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква замовник будівництва 18.08.2021 змінився, а саме з ФОП Найвельта Едуарда Михайловича на Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еркер. Вказані обставини підтверджуються Витягом з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 18.08.2021.

Доказів, які б свідчили про те, що ФОП Найвельт Едуард Михайлович передав свій обов`язок замовника будівництва Товариству з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еркер раніше 18.08.2021 та які були б подані у відповідності до вимог ГПК України та були прийняті судом, матеріали справи не містять.

Суд звертає увагу учасників справи на те, що у відповідності до ч. 8 ст. 80 ГПК України, докази долучені прокуратурою до додаткових пояснень від 08.10.2025 та докази долучені відповідачем до клопотання про долучення доказів від 04.11.2025 не були прийняті судом до розгляду, оскільки були подані з пропущенням строку, та, відповідно, прокурором не було обґрунтовано причини пропуску такого строку.

Отже, враховуючи, що Товариство з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еркер набуло статусу замовника будівництва з 18.08.2021, в той час як згідно п. 5 Акту готовності об`єкта до експлуатації будівельні роботи були закінчені в липні 2021 року, наявні підстави вважати, що відповідачем не здійснювалось будівництво об`єкту в період з липня 2010 року по липень 2021 року.

З аналізу положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» не вбачається заборони власнику або користувачу земельної ділянки передавати обов`язок замовника будівництва іншій особі (постанова Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №910/5997/23).

Окрім цього, саме факт будівництва об`єкта породжує обов`язок сплати пайового внеску (подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №910/5997/23).

У постанові від 10.04.2019 у справі №390/34/17 Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду розтлумачив застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), що ґрунтується ще на римській максимі non concedit venire contra factum proprium (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі цієї доктрини лежить принцип добросовісності користування цивільними правами. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка особи, що не відповідає її попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відтак, застосовуючи принцип добросовісності щодо спірних правовідносин, суд зазначає, що відповідач, який взяв на себе обов`язки замовника будівництва лише за 24 календарні дні до здачі об`єкта будівництва в експлуатацію не має нести відповідальність за особу, яка фактично займалась будівництвом багатоквартирного житлового будинку з вбудовано-прибудованими приміщеннями по вул. Запоріжській, 17 в м. Біла Церква з липня 2010 року по липень 2021 року.

Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що прокуратурою не доведено наявності обов`язку саме у відповідача щодо сплати пайової участі у створенні і розвитку інфраструктури міста Біла Церква, а отже позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь Білоцерківської міської ради пайової участі у розмірі 3 988 172, 19 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно, відсутні підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України стосовно нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 1 ст. 74, ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77, ст. 78, 79 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку посилається сторона, як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно зі ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

У пунктах 1-3 ч. 1 ст. 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS")."

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі Трофимчук проти України Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Судові витрати по сплаті судового збору відповідно до положень ст. 129 ГПК України покладаються на Київську обласну прокуратуру.

У судовому засіданні, яке відбулось 13.11.2025, відповідно до частини 1 статті 240 ГПК України, було проголошено скорочений текст рішення, а саме його вступну та резолютивну частини.

Керуючись ст. ст. 7, 8, 13, 74, 86, 123, 129, 233, 236, 238, ч. 1 ст. 240 ГПК України, суд

ВИРІШИВ

1. У задоволенні позову Білоцерківської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Білоцерківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю Будівельна компанія Еркер відмовити.

2. Витрати зі сплати судового збору покласти на Київську обласну прокуратуру.

Повний текст рішення складено 24.12.2025.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.