РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

25.09.2025Справа № 910/1477/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Васильченко Т.В., за участю секретаря судового засідання Шмиги В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження матеріали справи №910/1477/25

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп»

до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії Відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

та Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»

про стягнення 5312850,74 грн

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: Найденко І.О.;

від відповідача-2: Рахімова А.А.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії Відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач-1) та в особі філії Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - відповідач-2) про стягнення 5312850,74 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі в порушення взятих на себе зобов`язань за договором поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024 не розрахувалися за поставлений товар, у зв`язку з чим позивачем заявлено до стягнення основний борг у розмірі 5238737,58 грн, 0,1% річних у розмірі 259,71 грн та пеню у розмірі 73853,45 грн.

18.02.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшла заява, в якій позивач просив суд вважати філію Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в межах справи №910/1477/25 як третю особу яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №910/1477/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, встановлено учасникам справи строки на подачу заяв по суті спору та призначено підготовче засідання у справі на 18.03.2025.

12.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечив та вказав, що у вимогах позивача про стягнення пені слід відмовити, адже сторони договору не встановили пеню, як міру відповідальності, за неналежне виконання грошового зобов`язання, відтак підстав для її нарахування немає. Також відповідач-1 зауважив на тому, що ним не порушено строків оплати поставленого товару за договором, оскільки встановлений договором строк його дії не сплив, а тому відсутні підстави стверджувати про порушення умов договору в цій частині, як і не має підстав для нарахування 0,1% річних. Поряд з тим, відповідач-1 наголосив, що своєчасному виконанню грошового зобов`язання за договором перешкоджає введений в Україні режим воєнного стану, так як Енергодарська міська територіальна громада Васильківського району Запорізької області, в межах якої розташовані значні виробничі потужності відповідача-1, з 04.03.2022 перебуває в тимчасовій окупації, а відтак Запорізька атомна електрична станція не виробляє енергію, що, у свою чергу, є наслідком недоотримання прибутку, що прямо впливає на платоспроможність відповідача-1. Крім того, відповідач не погоджується з попередньо заявленою позивачем сумою витрат на професійну правничу допомогу, з огляду на те, що дана справа не є справою значної складності, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості за договором, що не потребує значних зусиль у формуванні правової позиції, зібранню доказів, проведення експертиз, аналізу судової практики, незначною кількістю документів, а також інших процесуальних дій, які б потребували спеціальних знань та значного часу для оформлення процесуальних документів.

14.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-2 надійшла заява, у якій останній з посиланням на положення статей 42, 47, 56 Господарського процесуального кодексу України просив суд визнати Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» неналежним відповідачем у справі №910/1477/25 та проводити розгляд даної справи без участі відповідача-2.

17.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшла відповідь на відзив відповідача-1, у якій позивач проти наведених у відзиві доводів заперечив та вказав, що посилання відповідача на нібито необґрунтованість стягнення пені мала б місце в разі, якщо сторонами взагалі не зазначалось про відповідальність, передбачену нормами чинного законодавства, а оскільки в пункті 7.1 договору відповідне узгодження відповідальності наявне, стягнення пені за невиконання умов грошового зобов`язання підлягає задоволенню в повному обсязі в розумінні статті 230 Господарського кодексу України. Позивач також відхилив посилання на те, що строк виконання зобов`язання щодо оплати продукції за договором поставки - до 31.03.2025 року (строк закінчення договору поставки), оскільки обов`язок відповідача здійснити оплату поставленого за договором товару у відповідача виникає через тридцять днів після підписання акту приймання-передачі товару згідно умов договору і не ставиться в залежність строку дії договору. Крім того, посилання відповідача на те, що внаслідок повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України і окупації потужностей ВП ЗАЕС зменшилась платоспроможність, на переконання позивача, є необґрунтованими, оскільки договір був укладений уже під час вказаних подій і відповідач повинен був розуміти та прораховувати наслідки виконання договору.

У судовому засіданні 18.03.2025 у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 22.04.2025.

25.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказав, що позивач посилаючись на умови пункту 7.1 договору ігнорує положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» та Цивільного кодексу України, які визначають, що міра відповідальності у вигляді пені повинна передбачатися сторонами безпосередньо у договорі, а тому нарахована та заявлена до стягнення пеня, за своєю суттю є вимогою, що не ґрунтується на вимогах Закону. Також відповідач-1 з посиланням на умови пункту 4.4 договору та наявність судового спору №910/1479/25, вказує на його праві затримати оплату отриманої продукції за спірним договором. Крім того, відповідач-1 не спростовує наявності у нього заборгованості, водночас строк оплати поставленої за договором продукції станом на сьогодні не сплив, з огляду на те, що договір діє до 31.03.2025, а тому строк на оплату поставленого товару не сплив.

26.03.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшла заява, в якій АТ «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» просило Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» визнати неналежним відповідачем та проводити розгляд справи за його відсутності.

18.04.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №910/1477/25, в якому АТ «НАЕК «Енергоатом» просило суд долучити платіжну інструкцію №649 від 08.04.2025 на суму 500000,00 грн та закрити в цій частині провадження у даній справі.

Судове засідання, призначене на 22.04.2025, не відбулось у зв`язку з перебуванням судді Васильченко Т.В. у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.04.2025 призначено підготовче засідання у справі на 08.05.2025.

02.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №910/1477/25, в якому АТ «НАЕК «Енергоатом» просило суд долучити платіжну інструкцію №832 від 29.04.2025 на суму 500000,00 грн та закрити в цій частині провадження у даній справі.

05.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшло клопотання про долучення доказів, а саме акту звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2024 по 04.05.2025 по договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024.

08.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшла заява про закриття провадження у справі №910/1477/25 в частині стягнення 1000000,00 грн основної заборгованості, оскільки відповідач 08.04.2025 та 29.04.2025 сплатив заборгованість у вказаній сумі.

У судовому засіданні 08.05.2025 суд, у відповідності до частини 4, 5 статті 233 Господарського процесуального кодексу України постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання про залишення без задоволення заяви позивача про заміну неналежного відповідача (переведення відповідача у третю особу, яка не заявляє самостійних вимог), при цьому виходячи з того, що судом здійснено усі необхідні та достатні дії для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи для розгляду по суті.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Приписи статті 45 Господарського процесуального кодексу України визначають, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Згідно статті 47 Господарського процесуального кодексу України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо іншої сторони діє в судовому процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права або обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Стаття 48 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених в частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц, від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц, від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц, від 12.12.2018 у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).

За власною ініціативою суд не може залучити до участі в справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача (наведену правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 у справі № 910/7122/17).

Таким чином, враховуючи зазначені правові висновки Великої Палати Верховного Суду та виходячи із системного аналізу змісту положень частин 1, 2, 4 статті 48 Господарського процесуального кодексу України, суд дійшов висновку про те, що зазначені процесуальні норми дозволяють суду першої інстанції залучити до участі в справі співвідповідача (співвідповідачів) або замінити первісного відповідача належним відповідачем, причому вказані процесуальні дії суд має право вчиняти лише за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, тобто не з ініціативи суду, а процесуальним наслідком пред`явлення позову до неналежного відповідача є відмова в позові до нього.

Отже, положення частин 1, 2, 4 статті 48 Господарського процесуального кодексу України, зміст яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, не наділяють суд першої інстанції правом виключати одного з відповідачів зі складу сторін справи, не замінивши його при цьому іншим - належним відповідачем, тобто таке виключення є процесуально недопустимим незалежно від того, вчиняються такі дії за клопотанням позивача чи з ініціативи суду. Адже оформлене ухвалою виключення відповідача зі складу відповідачів свідчитиме про вихід суду першої інстанції за межі процесуальних повноважень, чітко визначених статтею 48 Господарського процесуального кодексу України.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.02.2024 у справі №902/1331/22.

За наведеного, суд, приходить висновку про відсутність правових підстав для виключення зі складу відповідачів Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Не підлягає задоволенню і вимога позивача про переведення Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» зі складу відповідачів у третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, оскільки чинний Господарський процесуальний кодекс України не наділяє суд та учасників справи змінювати процесуальний статус відповідача, шляхом переведення його зі статусу відповідача, як сторони у справі, у статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, як учасника справи.

09.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшло доповнення до заяви про закриття провадження у справі №910/1477/25, у яких позивач просив суд вирішити питання про часткове повернення судового збору у розмірі 15000,00 грн, у зв`язку із необхідністю закриття провадження у справі в сумі 1000000,00 грн.

15.05.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Акціонерного товариства «НАЕК «Енергоатом» надійшли додаткові пояснення, в яких відповідач-1 зауважив, що Відокремлений підрозділ «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», як відповідач-2 у даній справі, є неналежним відповідачем, оскільки до нього не було пред`явлено жодної позовної вимоги та у нього відсутні будь-які права та обов`язки перед позивачем за спірним у даній справі договором поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024.

16.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №910/1477/25, в якому АТ «НАЕК «Енергоатом» просило суд долучити платіжні інструкції №1099 від 27.05.2025 на суму 500000,00 грн, №1376 від 24.06.2025 на суму 500000,00 грн, №1434 від 01.07.2025 на суму 500000,00 грн, №1584 від 11.07.2025 на суму 500000,00 грн та закрити провадження у справі в частині сплаченого боргу.

17.07.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшло клопотання про долучення доказів, а саме акту звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2024 по 17.07.2025 по договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024.

25.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №910/1477/25, в якому АТ «НАЕК «Енергоатом» просило суд долучити платіжні інструкції №1809 від 05.08.2025 на суму 50783,29 грн, №1858 від 12.08.2025 на суму 200000,00 грн, №1906 від 19.08.2025 на суму 121018,36 грн, №1908 від 19.08.2025 на суму 103006,10 грн, №1907 від 19.08.2025 на суму 275975,54 грн та закрити провадження у справі в частині сплаченого боргу.

25.08.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» надійшло клопотання, зокрема про долучення доказів, а саме акту звірки взаєморозрахунків за період 01.01.2024 по 25.08.2025 по договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024.

16.09.2025 року до відділу діловодства суду через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» від відповідача-1 надійшло клопотання про долучення документів до матеріалів справи №910/1477/25, в якому АТ «НАЕК «Енергоатом» просило суд долучити платіжні інструкції №1987 від 26.08.2025 на суму 500000,00 грн, №2018 від 02.09.2025 на суму 500000,00 грн, №2093 від 09.09.2025 на суму 275975,54 грн, №2094 від 09.09.2025 на суму 211978,75 грн та закрити провадження у справі в частині сплаченого боргу.

Під час розгляду справи по суті, у відповідності до приписів статті 216 Господарського процесуального кодексу України, оголошувались перерви, зокрема, до 25.09.2025.

У судовому засіданні 25.09.2025 представники відповідачів проти задоволення позову заперечили, просили відмовити, тоді як позивач у судове засідання не з`явився хоча про дату, час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, про що свідчать наявні в матеріалах справи доказами.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Відтак, враховуючи, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи, втім про причини своєї неявки не повідомив і не подав жодних клопотань, суд на місці постановив розгляд справи по суті проводити за його відсутності.

На виконання вимог ст. 223 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 25.09.2025 відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників відповідачів, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

25.11.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» (далі постачальник) та Акціонерним товариством «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», в особі директора філії «Відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі» (далі покупець) було укладено договір поставки №53-129-01-24-03191 (далі договір), предметом якого за умовами пункту 1.1 є обов`язок постачальника в порядку і на умовах, визначених у договорі, поставити світлі нафтопродукти виробництва нафтопереробного підприємства ORLEN Lietuva (Литва), нафтопереробного підприємства Polski Koncem Naftowy Orlen Spуlka Akcyjna (Республіка Польща), MOL (Румунія) (далі - продукція) для потреб філії «ВП «Хмельницької АЕС» АТ «НАЕК «Енергоатом» (далі - кінцевий споживач, вантажоодержувач), а покупець зобов`язується в порядку і на умовах, визначених у договорі, прийняти і оплатити продукцію. Код Державного класифікатора ДК 021:20-9 Нафта і дистиляти (Світлі нафтопродукти).

Відповідно до пункту 1.2 договору найменування, одиниці виміру і загальна кількість продукції, її номенклатура, ціна і строк поставки зазначені в специфікації (далі - специфікація), яка є невід`ємною частиною договору.

Пунктом 2.1 договору встановлено, що за своїми характеристиками продукція повинна відповідати технічним вимогам відповідно до «Технічного регламенту щодо вимог до автомобільних бензинів, дизельного, суднових та котельних палив» затвердженого постановою КМУ від 01.08.2013р. №927 та ДСТУ 7688:2015, технічним характеристикам, вказаним в Специфікації, що встановлюють вимоги до її якості, умовам Договору і підтверджуватись документом про якість (паспортом/сертифікатом) виробника на продукцію.

Згідно пункту 3.1 договору ціна договору без ПДВ становить 4608530,78 гривень (чотири мільйони шістсот вісім тисяч п`ятсот тридцять грн 78 коп.), крім того ПДВ - 921706,16 грн. Загальна сума договору становить 5530236,94 гривень (п`ять мільйонів п`ятсот тридцять тисяч двісті тридцять шість грн 94 коп.) з ПДВ.

В ціну продукції включені витрати, пов`язані з виготовленням продукції, доставкою на склад філії «ВП «Хмельницької ТЕС», перевантажуванням, гарантійними зобов`язаннями (пункт 3.3 договору).

За умовами пункту 3.4 договору ціна на продукцію може бути зменшена за взаємною згодою сторін.

Відповідно до пункту 4.1 договору покупець сплачує вартість продукції за цінами, зазначеними в специфікації, в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок постачальника.

Пунктом 4.2 договору покупець сплачує вартість поставленої продукції не раніше 30 робочих днів з дати підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції.

Згідно пункту 4.3 договору оплата покупцем частини вартості поставленої партії продукції, розмір якої відповідає сумі податку на додану вартість, здійснюється виключно після надання постачальником податкової накладної (розрахунку коригування), оформленої та зареєстрованої в ЄРПН у встановлених Податковим кодексом України випадках та порядку.

Сторони домовилися, що покупець має право затримати оплату продукції у випадку наявності спорів між сторонами щодо сплати заборгованості, штрафних санкцій, відшкодування збитків та інших платежів, які підлягають сплаті згідно з цим та іншими, укладеними між сторонами правочинами, до моменту остаточного вирішення таких спорів або за наявністю обставин пов`язаних з дією в Україні правового режиму воєнного стану (пункт 4.4 договору).

За умовами пункту 5.1 договору строк поставки продукції зазначений в специфікації. Допускається поставка продукції партіями.

Пунктом 5.2 договору визначено, що поставка продукції згідно із специфікацією здійснюється залізничним/автомобільним транспортом на умовах DDP на склад вантажоодержувачу згідно з правилами Інкотермс 2010. Постачальник не пізніше, ніж за три дні до поставки продукції, письмово повідомляє покупця про заплановану дату поставки із зазначенням номенклатури та вартості партії продукції, що поставляється.

Відповідно до пункту 5.3 договору постачальник повинен здійснити поставку продукції в тарі, яка забезпечує її збереження при транспортуванні на великі відстані, перевантаженні, зберіганні за дотримання вимог технічних умов на даний вид продукції в межах встановленого гарантійного строку зберігання. Технічний стан транспортної тари, якою здійснюється постачання ПММ, повинен відповідати вимогам пп. 3.2-3.3; 3.6-3.9: 3.12 розділу 3 глави VII «Правил охороні праці на автомобільному транспорті» НПАОП 0.00-1.62- 12.

Датою поставки вважається дата видаткової накладної на продукцію, що підтверджує надходження продукції на склад вантажоодержувача для подальшого приймання продукції згідно із п. 5.8 договору (пункт 5.4 договору).

Згідно пункту 6.1 договору покупець зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі сплачувати вартість поставленої продукції; приймати поставлену продукцію у відповідності до умов договору.

Постачальник зобов`язаний, зокрема забезпечити поставку продукції у строки, встановлені договором; забезпечити відповідність якості продукції, що поставляється, умовам договору (пункт 6.3 договору).

При цьому, за умовами пункту 6.4 договору постачальник має право, зокрема своєчасно та в повному обсязі отримувати плату за поставлену продукції, якщо не існує об`єктивних обставин неможливості здійснення оплати через дію правового режиму воєнного стану в Україні.

Відповідно до пункту 7.1 договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену чиним законодавством України та договором.

За порушення строку поставки продукції за договором постачальник зобов`язаний сплатити покупцю пеню у розмірі 0,1 % вартості непоставленої в строк продукції за кожен день прострочення, але не більше 30% вартості несвоєчасно поставленої продукції. Нарахування штрафних санкцій здійснюється за весь період прострочення виконання зобов`язання. За прострочення поставки продукції понад 30 днів Постачальник додатково сплачує штраф у розмірі 7% вартості несвоєчасно поставленої продукції (пункт 7.2 договору).

За умовами пункту 8.1 договору сторони звільняються від відповідальності за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за договором у разі виникнення обставин непереборної сили, які не існували під час укладання договору та виникли поза волею Сторін (аварія, катастрофа, стихійне лихо, епідемія, епізоотія, війна тощо).

Згідно пункту 8.2 договору виникнення обставин непереборної сили та строк їх дії підтверджується висновком Торгово-промислової палати України чи іншою довідкою, процесуальним документом, виданим компетентним органом.

Відповідно до пункту 8.3 договору сторона, що не може виконувати зобов`язання за договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше 5 (п`яти) днів з моменту їх виникнення повідомити про це іншу сторону в письмовій формі та протягом 90 (дев`яноста) днів, але не раніше строку, визначеного законом (іншим нормативно-правовим актом) для надання відповідного документу, підтвердити вказані обставини у передбачений п. 8.2 договору спосіб. Про закінчення дії обставин непереборної сили сторона, яка зазнала їх впливу, письмово в 5 - денний строк повідомляє іншу сторону.

Пунктом 8.4 договору у разі пропущення стороною строків, визначених п. 8.3 договору, остання позбавляється права посилатися на обставини непереборної сили при вирішенні спору, що виник при виконанні договору.

Договір є чинним з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2025, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором, договір діє до закінчення строку дії гарантії на продукцію (пункт 10.1 договору).

Відповідно до пункту 10.3 договору закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії, та виконання діючих зобов`язань.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024, позивачем було поставлено відповідачу обумовлений товар на загальну суму 5238737,58 грн, що підтверджується видатковими накладними №14 від 02.12.2024 на суму 1371801,65 грн; №15 від 09.12.2024 на суму 1275975,54 грн; №16 від 09.12.2024 на суму 1275975,54 грн та №17 від 09.12.2024 на суму 1314984,85 грн.

Також, на виконання умов укладеного договору, відповідачем було прийнято поставлений за видатковими накладними товар за якісними та кількісними показниками, що підтверджується актом приймання-передачі ТМЦ №991 від 02.12.2024 за видатковою накладною №14 від 02.12.2024, актом приймання-передачі ТМЦ №15/998 від 09.12.2024 за видатковою накладною №15 від 09.12.2024, актом приймання-передачі ТМЦ №16/999 від 09.12.2024 за видатковою накладною №16 від 09.12.2024, актом приймання-передачі ТМЦ №17/1000 від 09.12.2024 за видатковою накладною №17 від 09.12.2024.

Тоді як відповідач-1 в порушення умов пункту 4.2 договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024, оплату поставленого товару не здійснив.

З метою досудового врегулювання спору, позивач 21.01.2025 року звернувся до відповідача-1 з вимогою щодо погашення суми заборгованості №21/01-25 від 21.01.2025, що підтверджується копією опису вкладення у цінний лист від 21.01.2025, накладною АТ «Укрпошта» №778 від 21.01.2025 та фіскальним чеком АТ «Укрпошта» від 21.01.2025. У вказаній вимозі позивач просив відповідача сплатити наявну заборгованість за поставлений товар.

Втім, відповідач вказану вимогу не задовольнив, як і не надав відповіді на неї, що і стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Приписами статті 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.

Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічна за змістом норма міститься і у статті 193 Господарського кодексу України (який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин).

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки, а відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 2 вищевказаної статті унормовано, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Так, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (статті 655 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару (статті 692 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2 договору визначено, що покупець сплачує вартість поставленої продукції не раніше 30 робочих днів з дати підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечено відповідачем, на виконання умов договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024, позивачем було поставлено відповідачу обумовлений товар на загальну суму 5238737,58 грн, що підтверджується видатковими накладними №14 від 02.12.2024 на суму 1371801,65 грн; №15 від 09.12.2024 на суму 1275975,54 грн; №16 від 09.12.2024 на суму 1275975,54 грн та №17 від 09.12.2024 на суму 1314984,85 грн та актами приймання-передачі ТМЦ №991 від 02.12.2024; №15/998 від 09.12.2024; №16/999 від 09.12.2024 та №17/1000 від 09.12.2024.

Отже, з огляду на встановлені обставини, строк оплати за поставлений товар в силу пункту 4.2 договору та положень статті 530 Цивільного кодексу України на момент розгляду справи настав.

Втім, як встановлено судом, відповідач своїх зобов`язань за договором в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару не здійснив.

Тоді як, частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт поставки товару та факт порушення відповідачем своїх зобов`язань в частині повної та своєчасної оплати отриманого товару, підтверджений матеріалами справи та не спростований відповідачем, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 5238737,58 грн.

Разом з тим, судом встановлено, що після відкриття провадження у справі, відповідач сплатив на користь позивача основний борг по договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024 в сумі 5238737,58 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями №649 від 08.04.2025 на суму 500000,00 грн, №832 від 29.04.2025 на суму 500000,00 грн, №1099 від 27.05.2025 на суму 500000,00 грн, №1376 від 24.06.2025 на суму 500000,00 грн, №1434 від 01.07.2025 на суму 500000,00 грн, №1584 від 11.07.2025 на суму 500000,00 грн, №1809 від 05.08.2025 на суму 50783,29 грн, №1858 від 12.08.2025 на суму 200000,00 грн, №1906 від 19.08.2025 на суму 121018,36 грн,№1907 від 19.08.2025 на суму 275975,54 грн, №1908 від 19.08.2025 на суму 103006,10 грн, №1987 від 26.08.2025 на суму 500000,00 грн, №2018 від 02.09.2025 на суму 500000,00 грн, №2093 від 09.09.2025 на суму 275975,54, грн та №2094 від 09.09.2025 на суму 211978,75 грн.

За приписами пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

У даному випадку, предметом спору у даній справі є, зокрема стягнення з відповідача заборгованості за поставлений товар згідно договору поставки №53-129-01-24-03191 від 25.11.2024 в сумі 5238737,58 грн.

Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Таким чином, спір у даній справі в цій частині припинив своє існування у зв`язку з оплатою відповідачем суми основного боргу в розмірі 5238737,58 грн.

Суб`єкти господарювання мають можливість самостійно регулювати свої відносини, діяти на власний розсуд, тому суд вважає за можливе закрити провадження у справі в частині у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині, оскільки такий припинив існування в процесі розгляду справи.

Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

При цьому, закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України можливе, якщо предмет спору був відсутній як на момент звернення з позовом, так і на момент ухвалення судом першої інстанції судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.09.2021 у справі №638/3792/20 та від 14.09.2022 у справі №914/3112/20.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов до висновку про закриття провадження в частині стягнення основного боргу у розмірі 5238737,58 грн.

У той же час, оскільки відповідач допустив порушення строку оплати вартості поставленого товару, на підставі пункту 7.1 договору та статті 231 Господарського кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, позивачем нараховано та заявлено до стягнення пеню у загальному розмірі 73853,45 грн за період з 13.01.2025 по 05.02.2025 по видатковій накладній №14 від 02.12.2024, за період з 21.01.2025 по 05.02.2025 по видатковій накладній №15 від 09.12.2024, за період з 21.01.2025 по 05.02.2025 по видатковій накладній №16 від 09.12.2024 та за період з 21.01.2025 по 05.02.2025 по видатковій накладній №17 від 09.12.2024.

Згідно статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

За частинами 1, 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями.

При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб`єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб`єктів, коли ці суб`єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору у відповідності до законодавства (частина 1 статті 180 Господарського кодексу України).

Частинами 1 та 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Особливості господарсько-правової відповідальності визначені Господарським кодексом України. Так, за частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (частини 1 та 2 статті 217 Господарського кодексу України).

За частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Як на цьому зауважила Велика Палата Верховного Суду у постанові №904/4156/18 від 10.12.2019, господарське правопорушення може полягати як у порушенні нормативно встановлених правил здійснення господарської діяльності, так і у порушенні договірних зобов`язань. Господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань також поділяється на встановлену законом і договірну. Необхідною умовою застосування такої відповідальності є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафні санкції і конкретний їх розмір.

Нормативно-правове забезпечення сфери господарювання є однією з форм здійснення державою регулювання господарської діяльності. Водночас за змістом статті 1 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» державна регуляторна політика у сфері господарської діяльності є спрямованою, зокрема, на зменшення втручання держави у діяльність суб`єктів господарювання та усунення перешкод для розвитку господарської діяльності, та здійснюється в межах, у порядку та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Так, за пунктом 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Таким чином, тлумачення умов укладеного сторонами справи договору щодо підстав застосування відповідальності за порушення відповідачем грошового зобов`язання має здійснюватися у системному взаємозв`язку з положеннями чинного законодавства, які регулюють загальні засади та умови настання такої відповідальності у господарських правовідносинах.

Стаття 231 Господарського кодексу України регулює розмір штрафних санкцій таким чином: «Законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення умов зобов`язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг); за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Законом може бути визначений розмір штрафних санкцій також за інші порушення окремих видів господарських зобов`язань, зазначених у частині другій цієї статті.

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

У разі недосягнення згоди між сторонами щодо встановлення та розміру штрафних санкцій за порушення зобов`язання спір може бути вирішений в судовому порядку за заявою заінтересованої сторони відповідно до вимог цього Кодексу.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Розмір штрафних санкцій, що застосовуються у внутрішньогосподарських відносинах за порушення зобов`язань, визначається відповідним суб`єктом господарювання - господарською організацією».

З аналізу положень статті 231 Господарського кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, що мають імперативний характер (тобто, їх розмір не може бути змінений за згодою сторін та не залежить від їх волевиявлення), а також можливість законодавчого встановлення щодо окремих видів зобов`язань штрафних санкцій, розмір яких може бути змінений сторонами за умовами договору.

Так, частина 2 статті 231 Господарського кодексу України визначає уніфікований розмір штрафних санкцій за певні види правопорушень (порушення вимог щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг), порушення строків виконання негрошового зобов`язання) у господарському зобов`язанні, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, якщо інше не передбачено законом або договором. Частина третя цієї статті передбачає можливість законодавчого встановлення розміру штрафних санкцій і за інші види правопорушень у окремих видах господарських зобов`язань, перелічених у частині другій статті 231 Господарського кодексу України.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України законодавець передбачає застосування штрафних санкцій, у разі якщо їх розмір законом не визначено, у розмірі, визначеному умовами господарського договору, а також надає сторонам право встановлювати різні способи визначення штрафних санкцій, - у відсотковому відношенні до суми зобов`язання (виконаної чи невиконаної його частини) або у певній визначеній грошовій сумі, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Положення частини 6 статті 231 Господарського кодексу України регулюють виключно правовідносини сторін щодо їх відповідальності за невиконання грошових зобов`язань, передбачаючи їх встановлення у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором. На відміну від, наприклад, частини другої статті 231 Господарського кодексу України, у частині 6 цієї статті не вказано про застосування штрафної санкції у певному розмірі, а йдеться про спосіб її визначення.

Разом з тим за частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України, як спеціальною нормою, яка регулює відповідальність за порушення строків розрахунків, платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Також за статтями 1 та 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Суд, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові №904/4156/18 від 10.12.2019, зазначає, що за змістом наведених вище положень законодавства розмір пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін. У тому випадку, коли правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування пені, або містить умову про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, сума пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Позивач зазначив про те, що нарахував відповідачеві пеню за визначені вище періоди виходячи з обсягу простроченого зобов`язання та розміру облікової ставки Національного банку України у відповідний день прострочення в межах періоду нарахування, вважаючи, що статтею 231 Господарського кодексу України розмір штрафної санкції за прострочення грошового зобов`язання визначений саме в такому розмірі і застосування штрафної санкції за прострочення грошового зобов`язання передбачено пунктом 7.1 договору.

Так, пунктом 7.1 договору сторони фактично погодили, що у випадку порушення своїх зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством

Втім, стаття 231 Господарського кодексу України, на яку посилається позивач в обґрунтування розміру нарахованої пені, не встановлює розмір штрафної санкції за порушення грошового зобов`язання, а визначає певний спосіб її формування (у відсотковому відношенні, розмір відсотків визначається через облікову ставку Національного банку України), а відтак не може бути застосована (співвставлена) у даному випадку як законна підстава для визначення розміру стягуваної пені.

Таким чином, суд приходить висновку про те, що умовами договору не встановлений розмір пені за порушення виконання грошового зобов`язання і частина 6 статті 231 Господарського кодексу України не встановлює конкретного розміру (відсотку) належної до стягнення пені, а лише встановлює порядок його визначення у договорі виходячи з облікової ставки Національного банку України та період, протягом якого може бути застосовано таку санкцію.

За наведеного, суд приходить висновку про відсутність підстав для застосування такої міри відповідальності до відповідача як пеня за відсутності конкретно визначеного її розміру в договорі та законі, а відтак у задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 73853,45 грн, слід відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховний Суд №910/12604/18 від 01.10.2019).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтями 626, 627 вказаного Кодексу передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у наданій сторонам можливості за взаємною згодою визначати умови такого договору, змінювати ці умови також за взаємною згодою або утримуватись від пропозицій про їх зміну.

Згідно пункту 7.10 договору у випадку якщо покупець прострочив виконання грошового зобов`язання за договором у частині оплати за поставлену продукцію, на вимогу постачальника покупець зобов`язаний сплатити постачальнику 0,1% річних від простроченої суми.

Отже, умовами пункту 7.10 договору сторони погодили, що розмір річних складає 0,1%, що не протирічить вимогам статті 625 Цивільного кодексу України та засадам цивільного законодавства в частині свободи договору.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.06.2025 у справі №910/4926/19.

Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення розрахунків за договором, йому, на підставі наведених вище норм чинного законодавства та умов договору, позивачем нараховано та заявлено до стягнення 0,1 % річних в сумі 259,71 грн.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 0,1% річних, у визначений період, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки позивачем не вірно визначено початок періоду прострочення, так як невраховано положення статей 253, 254 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок, при цьому, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день, а відтак нарахування 0,1% річних повинно здійснюватися з наступного дня за останнім робочим днем встановленого договором строку.

Таким чином, за розрахунком суду, стягненню з відповідача підлягає 0,1% річних у розмірі 255,94 грн, в іншій частині цієї позовної вимоги позивачу належить відмовити.

Разом з цим, позивач, на підставі ч. 10 ст. 238 Господарського процесуального кодексу України, просить суд у резолютивній частині рішення, ухваленого за результатом розгляду справи №910/1477/25, вирішити питання про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, інфляційні втрати та 0,1% річних на суму основного боргу до моменту фактичного виконання судового рішення в частині погашення суми основного грошового зобов`язання.

Відповідно до частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.

Переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, суд має виважено підходити до вибору процесуальних засобів, щоб це не призвело до порушення основоположних засад господарського судочинства та не призводило до порушення прав гарантованих Конституцією та законами України, при застосуванні, зокрема, положень частини 10 статті 238 ГПК України суд має враховувати дії стягувача та боржника на час виникнення порушеного права, а не заздалегідь.

Господарський суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 Господарського процесуального кодексу України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України.

Поміж тим, не можуть бути проігноровані вимоги ч.3 ст.16 ЦК України, за якими, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Тобто, в кожному окремому процесі суд повинен оцінити не тільки порушення з боку відповідача, але і дії особи, яка звертається за захистом своїх прав через призму ст. 13 ЦК України.

Приймаючи до уваги те, що розмір основної заборгованості заявлений до стягнення з відповідача в сумі 5238737,58 грн був ним сплачений в ході розгляду даного спору і суд дійшов висновку про закриття провадження у відповідній частині вимог, враховуючи дію воєнного стану на території України та незначний розмір наявної перед позивачем заборгованості, що встановлений за наслідками розгляду даного спору, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що відповідачем у примусовому порядку не буде виконуватись рішення суду, а тому і відсутні на даний час правові підстави для застосування приписів частини 10 статті 238 Господарського процесуального кодексу України.

Разом з тим, суд в контексті заявленого позову до Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», як відповідача-2, зазначає наступне.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що цей Кодекс визначає юрисдикцію та повноваження господарських судів, встановлює порядок здійснення судочинства у господарських судах.

Відповідно до частини 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (частина друга статті 4 Господарського процесуального кодексу України).

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України. За змістом частини першої цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, який викладено у постанові від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18 ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є: наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Склад учасників справи в господарському процесі визначено статтею 41 Господарського процесуального кодексу України, а саме, відповідно до частини першої цієї статті у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України визначається процесуальна правоздатність та процесуальна дієздатність. Зокрема, усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Юридична особа набуває процесуальних прав та обов`язків у порядку, встановленому законом, і здійснює їх через свого представника (частини перша, п`ята).

За приписами статті 45 Господарського процесуального кодексу України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Зі змісту вказаних норм вбачається, що сторонами в господарському процесі можуть бути юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування. Водночас, до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатись також особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб (частина 3 стаття 4 Господарського процесуального кодексу України).

У той же час, положеннями частин 1, 2 статті 55 Господарського кодексу України передбачено, що суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Суб`єктами господарювання є: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці.

Відповідно до статті 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно з частинами 2, 3 статті 81 Цивільного кодексу України юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Частиною 4 статті 91 Цивільного кодексу України визначено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Водночас, частинами 1, 2, 3, 5 статті 95 Цивільного кодексу України унормовано, що філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх утворила, і діють на підставі затвердженого нею положення або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва. Філії та представництва юридичної особи, у тому числі юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законом.

Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності або на іншій підставі, передбаченій законодавством іноземної держави, відповідно до якого утворено юридичну особу, відокремленими підрозділами якої є такі філії та представництва (частина 4 статті 95 Цивільного кодексу України).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що філії та представництва господарюючого суб`єкта, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у господарському процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво суб`єкта господарювання, не підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, у зв`язку із відсутністю сторони у господарському процесі, до якої пред`явлено позов, а отже неможливістю вирішення господарського спору.

З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.

Аналогічні висновки щодо процесуального статусу філій та представництв зроблені у постановах Верховного Суду від 14.06.2021 у справі № 760/32455/19, від 07.07.2021 у справі № 712/13066/18, від 10.11.2021 у справі № 552/2889/20, від 09.02.2022 у праві № 607/4090/21, від 09.02.2022 у справі № 213/4206/19, від 18.05.2022 у справі № 552/3667/19, від 08.03.2023 у справі № 464/4338/21.

Пунктом 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

У постанові від 11.01.2022 у справі № 904/1448/20 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що припис "суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства" стосується як позовів, які не можна розглядати за правилами господарського або цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати.

Оскільки згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідач-2 у цій справі є філією (відокремленим підрозділом) Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» без статусу юридичної особи, він не може виступати стороною у господарському процесі, а відтак поданий на розгляд суду спір у справі №910/1477/25 в частині відповідача-2 вирішенню в порядку господарського судочинства не підлягає і провадження у цій справі має бути закрито.

За наведеного, суд дійшов висновку про закриття провадження у справі №910/1477/25 в частині заявленого позову до Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд відхиляє доводи відповідач-1, що своєчасному виконанню грошового зобов`язання за договором перешкоджає введений в Україні режим воєнного стану, так як Енергодарська міська територіальна громада Васильківського району Запорізької області, в межах якої розташовані значні виробничі потужності відповідача-1, з 04.03.2022 перебуває в тимчасовій окупації, а відтак Запорізька атомна електрична станція не виробляє енергію, що, у свою чергу, є наслідком недоотримання прибутку, що прямо впливає на платоспроможність відповідача-1.

Відповідно до приписів ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Принципи підприємницької діяльності визначено ст. 44 Господарського кодексу України, а саме: підприємництво здійснюється на основі: вільного вибору підприємцем видів підприємницької діяльності; самостійного формування підприємцем програми діяльності, вибору постачальників і споживачів продукції, що виробляється, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, встановлення цін на продукцію та послуги відповідно до закону; вільного найму підприємцем працівників; комерційного розрахунку та власного комерційного ризику; вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом; самостійного здійснення підприємцем зовнішньоекономічної діяльності, використання підприємцем належної йому частки валютної виручки на свій розсуд.

Таким чином, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така діяльність здійснюється нею на власний ризик. Юридична особа самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України передбачено, що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Тотожні за змістом приписи містяться в статті 617 Цивільного кодексу України.

Отже, наведені відповідачем обставини не звільняють Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» від відповідальності за порушення зобов`язань.

До того ж, відповідач-1 посилаючись на обставини, що впливають на його платоспроможність, а саме перебування в тимчасовій окупації Енергодарської міської територіальної громади Васильківського району Запорізької області, в межах якої розташовані значні виробничі потужності останнього, фактично демонструє суперечливу поведінку, оскільки укладаючи даний договір (25.11.2024), відповідачу-1 було достеменно відомо про обставини окупації громади (04.03.2022) в межах якої перебувають значні виробничі потужності, тим не менше, такі обставини не стали перешкодою для укладення договору поставки з позивачем, а тому відповідач-1 в силу приписів пункту 8.1 договору позбавлений можливості посилатися на такі обставини, як підставу для невиконання зобов`язань.

Відхиляє суд як необґрунтовані і посилання відповідача-1 на те, що строк виконання зобов`язання за договором в частині сплати вартості поставленого товару ним не порушено, в силу того, що строк дії договору встановлений пунктом 10.1 не сплив.

Зі змісту укладеного правочину вбачається, що договір за умовами пункту 10.1, є чинним з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2025, а в частині оплати за поставлену продукцію - до повного розрахунку. Стосовно виконання гарантійних зобов`язань постачальника, передбачених договором, договір діє до закінчення строку дії гарантії на продукцію.

У той же час, положення статті 530 Цивільного кодексу України визначають, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 4.2 договору встановлено, що покупець сплачує вартість поставленої продукції не раніше 30 робочих днів з дати підписання сторонами акту (актів) приймання-передачі продукції.

Стаття 627 Цивільного кодексу України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відтак, оскільки сторони договору керуючись принципом свободи договору, визначили його умовами строк виконання грошового зобов`язання (пункт 4.2), то в силу приписів статті 530 Цивільного кодексу України, цей строк підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами в частині оплати поставленого товару, і такий строк не може співставлятися із строком дії договору в цілому, залежати від нього та/або продовжуватися.

Водночас, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

Суд також зважає, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2023 у справі №924/1351/20(924/214/22).

З огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд дає вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.

Приймаючи до уваги вищевикладене в сукупності, оцінивши подані докази, вимоги та заперечення учасників справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про закриття провадження в частині заявленого позову до відповідача-2, закриття провадження в частині стягнення основного боргу та часткового задоволення позову в іншій частині.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зі змісту даного рішення вбачається, що суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження в частині вимоги про стягнення суми основного боргу у розмірі 5238737,58 грн на підставі пункту 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмету спору.

Відповідно до частини 2 статті 123 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про судовий збір» судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Так, згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом; повернення заяви або скарги; відмови у відкритті провадження у справі в суді першої інстанції, апеляційного та касаційного провадження у справі; залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням); закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

У той же час, приписи статті 238 Господарського процесуального України покладають на суд обов`язок у разі необхідності у резолютивній частині вирішити питання про повернення судового збору.

Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

При цьому, у правовідносинах щодо розподілу судових витрат у випадку закриття провадження у справі слід керуватись положеннями п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» за якими сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Пункт 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» встановлює, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Сплата позивачем судового збору підтверджується долученою до матеріалів справи платіжною інструкцією №987 від 17.02.2025 на суму 79692,76 грн.

За таких обставин, враховуючи те, що суд дійшов висновку про необхідність закриття провадження у справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 5238737,58 грн, то Товариству з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» підлягає поверненню судовий збір у розмірі 78581,06 грн.

Тоді як, решта судового збору згідно п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 13, 73, 74, 76-80, 123, 126, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі №910/1477/25 в частині заявленого позову до Відокремленого підрозділу «Хмельницька атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» закрити.

2. Провадження у справі №910/1477/25 в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії Відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення основного боргу у розмірі 5238737 (п`ять мільйонів двісті тридцять вісім тисяч сімсот тридцять сім) грн 58 коп. закрити.

3. В іншій частині позовні вимоги задовольнити частково.

4. Стягнути з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, буд. 3; ідентифікаційний код 24584661) в особі філії Відокремлений підрозділ «Централізовані закупівлі» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01054, м. Київ, вул. Франка Івана (Шевченківський р-н), буд. 31; ідентифікаційний код ВП:26251923) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» (08137, Київська обл., Бучанський р-н, c. Софіївська Борщагівка, пр. Мартинова, буд. 3, кв. 61; ідентифікаційний код 42903644) 0,1 % річних у розмірі 255 (двісті п`ятдесят п`ять) грн 94 коп. та судовий збір у розмірі 3 (три) грн 84 коп.

5. Видати наказ позивачу після набрання рішенням суду законної сили.

6. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Ревелін Інформейшн Груп» (08137, Київська обл., Бучанський р-н, c. Софіївська Борщагівка, пр. Мартинова, буд. 3, кв. 61; ідентифікаційний код 42903644) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 78581 (сімдесят вісім тисяч п`ятсот вісімдесят одна) грн 06 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення, відповідно до ст. 256 Господарського процесуального кодексу України може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 25.12.2025.

СуддяТ.В. Васильченко