ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 914/1455/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Багай Н. О. - головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання - Руда Г. В.,

за участю представників:

позивача - Бобра А. М. (самопредставництво, в режимі відеоконференції),

відповідача-1 - Коржевич У. Ф. (самопредставництво, в режимі відеоконференції),

відповідача-2 - Вівчарівського В. П. (адвоката, в режимі відеоконференції), Цукорник С. В. (адвоката, в режимі відеоконференції),

відповідача-3 - не з`явилися,

відповідача-4 - Гевяка П. І. (адвоката, в режимі відеоконференції),

третьої особи - Гнитки Т. В. (адвоката, в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Львівська автоколона № 2207", Львівської обласної державної адміністрації

на постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 (колегія суддів: Скрипчук О. С. - головуюча, Матущак О. І., Кравчук Н. М.) і рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 (суддя Сухович Ю. О.) у справі

за позовом Львівської обласної державної адміністрації

до: 1) Львівської міської ради, 2) Товариства з додатковою відповідальністю "Львівська автоколона № 2207", 3) Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, 4) приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Волинської Людмили Василівни,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю "Грінера Україна",

про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, скасування державної реєстрації права комунальної власності, скасування державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. У червні 2024 року Львівська обласна державна адміністрація звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до Львівської міської ради, Товариства з додатковою відповідальністю "Львівська автоколона № 2207" (далі - ТДВ "Львівська автоколона № 2207"), Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області), приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Волинської Людмили Василівни (далі - приватний нотаріус Волинська Л. В.) про:

- визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради від 03.11.2005 № 2748 "Про користування компанією "Сельскабет Сверігессвай 22, Скандеборг АпС";

- скасування в Державному земельному кадастрі реєстрації земельної ділянки площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014 із одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо такої земельної ділянки ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права комунальної власності за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради на земельну ділянку площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, з одночасним припиненням речового права;

- скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права постійного користування ТДВ "Львівська автоколона № 2207" на земельну ділянку площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, з одночасним припиненням речового права.

1.2. Позовні вимоги Львівської обласної державної адміністрації обґрунтовані тим, що 23.03.2023 приватний нотаріус Волинська Л. В. зареєструвала за Львівською міською радою право комунальної власності на земельну ділянку площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014 та право постійного користування цією земельною ділянкою за ТДВ "Львівська автоколона № 2207".

Разом з тим, на переконання позивача, приватний нотаріус Волинська Л. В. під час здійснення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно спірної земельної ділянки допустила помилку при визначені розпорядника (власника) земельної ділянки. Львівська обласна державна адміністрація наголошувала на тому, що спірна земельна ділянка ніколи не вибувала з державної власності, не передавалась у комунальну власність, а тому оспорювана державна реєстрації права комунальної власності за Львівською міською радою є незаконною та порушує права й інтереси держави як власника земельної ділянки. Крім того, на думку позивача, Львівська міська рада не мала повноважень без погодження із власником земельної ділянки вилучати земельну ділянку державної власності, яка перебуває в постійному користуванні Державного підприємства "Автоколона № 2207 Львівського обласного вантажного автомобільного транспорту УРСР", правонаступником якого є ТДВ "Львівська автоколона № 2207".

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 09.06.2025, залишеним без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 у справі № 914/1455/24, відмовлено в задоволенні позову Львівської обласної державної адміністрації.

2.2. Господарські суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог Львівської обласної державної адміністрації, виходили з того, що Львівська міська рада є власником спірної земельної ділянки, оскільки така земельна ділянка розташована в межах населеного пункту міста Львова. За висновками господарських судів попередніх інстанцій, оскільки спірна земельна ділянка перебуває в комунальній власності територіальної громади міста Львова, адже розташована в межах відповідної територіальної громади, то саме Львівська міська рада наділена повноваженнями власника спірної земельної ділянки як орган місцевого самоврядування. З урахуванням викладеного суди виснували, що земельна ділянка площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014 належала та належить до земель міста.

За таких обставин господарські суди попередніх інстанцій констатували, що позивач у цьому випадку не спростував належними, допустимими та достовірними доказами презумпцію належності Львівській міській раді спірної земельної ділянки, яка знаходиться в межах міста Львова. З урахуванням викладеного господарські суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність порушеного права та інтересу, які підлягають захисту. Наведене, за висновками господарських судів попередніх інстанцій, є підставою для відмови в позові Львівської обласної державної адміністрації. Водночас, як зазначили господарські суди, оскільки під час розгляду справи встановлено відсутність порушеного права Львівської обласної державної адміністрації, то це виключає необхідність надавати оцінку обраному позивачем способу захисту.

3. Короткий зміст касаційних скарг та заперечень на неї

3.1. Не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішенням Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у справі № 914/1455/24, до Верховного Суду звернулося ТДВ "Львівська автоколона № 2207" із касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, а справу № 914/1455/24 передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

3.2. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, ТДВ "Львівська автоколона № 2207" зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ТДВ "Львівська автоколона № 2207", звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.3. Скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цієї норми, викладені в постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 27.03.2024 у справі № 910/61/22, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 08.06.2021 у справі № 916/1801/20, від 25.01.2024 у справі № 910/10055/20, від 05.10.2023 у справі № 911/233/22, від 09.11.2023 у справі № 910/3022/22, від 22.11.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/7806/21), від 12.04.2023 у справі № 910/10892/21, від 16.12.2020 у справі № 914/554/19, від 05.07.2021 у справі № 910/19256/16, від 16.04.2024 у справі № 922/1323/21 (910/7433/23), від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22.

3.4. При цьому, на думку ТДВ "Львівська автоколона № 2207", господарські суди встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів, не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання ТДВ "Львівська автоколона № 2207" про призначення експертизи щодо встановлення обставин невідповідності площі зареєстрованої земельної ділянки правовстановлюючим документам.

3.5. Крім того, не погоджуючись із постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішенням Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у справі № 914/1455/24, до Верховного Суду звернулася Львівська обласна державна адміністрація з касаційною скаргою, в якій просить скасувати зазначені судові рішення, а справу № 914/1455/24 передати на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

3.6. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, Львівська обласна державна адміністрація зазначає, що оскаржувані судові рішення господарських судів попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Львівська обласна державна адміністрація, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

3.7. Скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цієї норми, викладені в постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 05.07.2021 у справі № 910/19256/16, від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22, від 31.10.2023 у справі № 902/670/22.

3.8. При цьому, за доводами Львівської обласної державної адміністрації, господарські суди помилково не врахували висновки щодо обов`язку доказування, викладені в постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

3.9. Львівська обласна державна адміністрація також вважає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів.

3.10. Львівська міська рада у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу ТДВ "Львівська автоколона № 2207" залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Львівська міська рада вважає правильними висновки господарських судів про те, що саме Львівська міська рада наділена повноваженнями власника спірної земельної ділянки як орган місцевого самоврядування. Крім того, на думку Львівської міської ради, задоволення позовних вимог Львівської обласної державної адміністрації в цій справі не призведе до відновлення права державної власності за позивачем на спірну земельну ділянку, оскільки Львівська обласна державна адміністрація обрала неналежний спосіб захисту.

Водночас, як зазначає Львівська міська рада, Львівська обласна державна адміністрація в цьому випадку не пред`явила позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки. Разом з тим, за доводами Львівської міської ради, в тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними.

3.11. Товариство з обмеженою відповідальністю "Грінера Україна" (далі - ТОВ "Грінера Україна") у відзивах на касаційні скарги просить касаційні скарги ТДВ "Львівська автоколона № 2207", Львівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. На думку ТОВ "Грінера Україна", господарські суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили про те, що власником спірної земельної ділянки є саме Львівська міська рада. Тому ТОВ "Грінера Україна" вважає, що господарські суди попередніх інстанцій правильно відмовили в задоволенні позову Львівської обласної державної адміністрації.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що рішенням Виконавчого комітету Пустомитівської районної ради народних депутатів Львівської області від 06.07.1978 № 353 Державному підприємству "Автоколона № 2207 Львівського обласного управління вантажного автомобільного транспорту УРСР" надано в постійне користування земельну ділянку державної власності у промзоні "Сигнівка".

4.2. На виконання зазначеного рішення в 1982 році Державному підприємству "Автоколона № 2207 Львівського обласного управління вантажного автомобільного транспорту УРСР" видано Виконавчим комітетом Пустомитівської районної ради народних депутатів Державний акт на право користування землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 179.

4.3. Відповідно до установчих документів ТДВ "Львівська автоколона № 2207" це товариство є господарським товариством, заснованим у встановленому законодавством України порядку, внаслідок припинення Публічного акціонерного товариства "Львівське автотранспортне підприємство 24654" (), яке було правонаступником усіх прав та обов`язків Відкритого акціонерного товариства "Львівське автотранспортне підприємство 24654" (), заснованого відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області від 25.01.1997 № 984 шляхом перетворення державного підприємства у відкрите акціонерне товариство відповідно до Указу Президента України "Про заходи щодо забезпечення прав громадян на використання приватизаційних майнових сертифікатів" від 26.11.1994 № 9699/94, Закону України "Про приватизацію державного майна" шляхом його перетворення і є повним правонаступником його майна, прав та зобов`язань.

4.4. Відкрите акціонерне товариство "Львівське автотранспортне підприємство 24654" було правонаступником Львівського автотранспортного підприємства 24654, яке є правонаступником Львівської автомобільної колони № 2207. Водночас Львівська автомобільна колона № 2207 відповідно до наказу Міністерства автомобільного транспорту УССР від 29.04.1986 № 991 та наказу Львівського обласного управління вантажного транспорту від 29.05.1986 № 130 з 19.09.1986 перейменована у Львівське автотранспортне підприємство 24654.

4.5. Згідно з наказом Міністерства автомобільного транспорту УССР від 29.12.1987 та наказу Львівського Державного об`єднання автомобільного транспорту №1 від 01.02.1988 в Державному підприємстві "Львівське автотранспортне підприємство 24654" змінювався індекс підприємства з "24654" на "14654", а відповідно до наказу № 914 від 31.03.1992 Української Державної Корпорації автомобільного транспорту з 31.03.1992 індекс підприємства змінено з "14654" на "24654".

4.6. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що ТДВ "Львівська автоколона № 2207" є правонаступником Державного підприємства "Автоколона № 2207 Львівського обласного вантажного автомобільного транспорту УРСР".

4.7. Ухвалою Львівської міської ради від 03.11.2005 № 2748 "Про користування компанією "Сельскабет Сверігессвай 22, Скандеборг АпС" земельною ділянкою на вул. Конюшинній біля будинку № 26 у м. Львові" вирішено вилучити за згодою з користування Відкритого акціонерного товариства "Львівське автотранспортне підприємство 24654" земельну ділянку площею 1,63 га на вул. Конюшинній та передати компанії "Сельскабет Сверігесвай 22, Скандерборг АпС" земельну ділянку площею 0,99 га на вул. Конюшинній біля будинку № 26 в оренду строком на 10 років для обслуговування виробничих споруд.

4.8. Господарські суди попередніх інстанцій зазначили, що в межах спірної земельної ділянки з кадастровим номером :05:018:0014 площею 9,4433 га знаходиться інша земельна ділянка з кадастровим номером :05:018:0003, яка була сформована та зареєстрована раніше, з об`єктами нерухомого майна, які на праві власності належали Компанії "Сельскабет Сверігессвай 22, Скандеборг АпС".

4.9. На підставі ухвали Львівської міської ради від 03.11.2005 № 2748 між Львівською міською радою та Компанією "Сельскабет Сверігессвай 22, Скандеборг АпС" укладено договір оренди земельної ділянки від 10.04.2006, зареєстрований у Львівській міській раді за № С-515.

4.10. На земельній ділянці, яка була надана в оренду Компанії "Сельскабет Сверігесвай 22, Скандерборг АпС", був розташований об`єкт незавершеного будівництва, готовність якого складала 50 %. Цей об`єкт до компанії "Сельскабет Сверігесвай 22, Скандерборг АпС" перейшов на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2000.

4.11. На підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2022, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 638, ТОВ "Грінера Україна" разом із ОСОБА_1 набули право власності на будівлю, позначену літ. "Г-1" (контрольно пропускний пункт), площею 151,8 м2, будівлю, позначену літ. "Г-1" (будівля навісу з воротами), площею 170,2 м2 та будівлю під літ. "К-1-2" загальною площею 2670,3 м2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Ці будівлі ТОВ "Грінера Україна" знаходяться на земельній ділянці площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014.

4.12. 23.03.2023 приватний нотаріус Волинська Л. В. зареєструвала за Львівською міською радою право комунальної власності на земельну ділянку площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014 та право постійного користування цією земельною ділянкою за ТДВ "Львівська автоколона № 2207".

4.13. Позивач, зазначаючи про те, що спірна земельна ділянка належить до державної власності, а державна реєстрація права комунальної власності за Львівською міською радою є незаконною та порушує права й інтереси держави як власника земельної ділянки, звернувся до Господарського суду Львівської області із цим позовом.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, представників учасників справи, дослідивши доводи, наведені в касаційних скаргах та запереченнях на них, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є вимоги Львівської обласної державної адміністрації до Львівської міської ради, ТДВ "Львівська автоколона № 2207", ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, приватного нотаріуса Волинської Л. В. про визнання незаконною та скасування ухвали Львівської міської ради, скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, скасування державної реєстрації права комунальної власності, скасування державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою.

5.4. Позовні вимоги Львівської обласної державної адміністрації обґрунтовані тим, що 23.03.2023 приватний нотаріус Волинська Л. В. зареєструвала за Львівською міською радою право комунальної власності на земельну ділянку площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014 та право постійного користування цією земельною ділянкою за ТДВ "Львівська автоколона № 2207". Разом з тим, на переконання позивача, приватний нотаріус Волинська Л. В. під час здійснення реєстраційних дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стосовно спірної земельної ділянки допустила помилку при визначені розпорядника (власника) земельної ділянки. Львівська обласна державна адміністрація наголошувала на тому, що спірна земельна ділянка ніколи не вибувала з державної власності, не передавалась у комунальну власність, а тому оспорювана державна реєстрації права комунальної власності за Львівською міською радою є незаконною та порушує права й інтереси держави як власника земельної ділянки. Крім того, на думку позивача, Львівська міська рада не мала повноважень без погодження із власником земельної ділянки вилучати земельну ділянку державної власності, яка перебуває в постійному користуванні Державного підприємства "Автоколона № 2207 Львівського обласного вантажного автомобільного транспорту УРСР", правонаступником якого є ТДВ "Львівська автоколона № 2207".

5.5. Господарські суди попередніх інстанцій, розглянувши справу № 914/1455/24 по суті позовних вимог, дійшли висновку про відмову в задоволенні позову Львівської обласної державної адміністрації.

5.6. ТДВ "Львівська автоколона № 2207" і Львівська обласна державна адміністрація не погоджуються з висновками господарських судів попередніх інстанцій, а тому звернулися з касаційними скаргами на судові рішення в цій справі. ТДВ "Львівська автоколона № 2207" і Львівська обласна державна адміністрація, звертаючись із касаційними скаргами, посилаються на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.7. Пунктами 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 310 цього Кодексу.

5.8. Касаційна скарга ТДВ "Львівська автоколона № 2207" з посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цієї норми, викладені в постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 27.03.2024 у справі № 910/61/22, від 12.06.2018 у справі № 927/976/17, від 08.06.2021 у справі № 916/1801/20, від 25.01.2024 у справі № 910/10055/20, від 05.10.2023 у справі № 911/233/22, від 09.11.2023 у справі № 910/3022/22, від 22.11.2022 у справі № 29/5005/6325/2011 (904/7806/21), від 12.04.2023 у справі № 910/10892/21, від 16.12.2020 у справі № 914/554/19, від 05.07.2021 у справі № 910/19256/16, від 16.04.2024 у справі № 922/1323/21 (910/7433/23), від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22.

5.9. Крім того, на думку ТДВ "Львівська автоколона № 2207", господарські суди встановили обставини справи на підставі недопустимих доказів, не дослідили зібрані у справі докази та необґрунтовано відхилили клопотання ТДВ "Львівська автоколона № 2207" про призначення експертизи щодо встановлення обставин невідповідності площі зареєстрованої земельної ділянки правовстановлюючим документам.

5.10. Касаційна скарга ТДВ "Львівська автоколона № 2207" з посиланням на положення пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України мотивована тим, що господарські суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неправильно застосували приписи статті 75 Господарського процесуального кодексу України та не врахували висновки щодо застосування цієї норми, викладені в постановах Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18, від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17, від 05.07.2021 у справі № 910/19256/16, від 13.02.2024 у справі № 910/14138/22, від 31.10.2023 у справі № 902/670/22.

5.11. При цьому, за доводами Львівської обласної державної адміністрації, господарські суди помилково не врахували висновки щодо обов`язку доказування, викладені в постановах Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18.

5.12. Колегія суддів, переглядаючи оскаржувані судові рішення, вважає за необхідне відповідно до частини 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України врахувати висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 915/693/24, згідно з якими застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам

5.13. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 05.11.2025 у справі № 916/3804/24, які колегія суддів згідно із частиною 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України враховує під час касаційного провадження, суд, розглядаючи справу, має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Подібні висновки також викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 та постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 06.02.2024 у справі № 916/1431/23, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.14. Отже, Верховний Суд, переглядаючи в касаційному порядку оскаржувані судові рішення, вважає за необхідне насамперед перевірити висновки судів, які стосуються обраного позивачем способу захисту.

5.15. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що за змістом частин першої, другої статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

5.16. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

5.17. Під захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

5.18. Суб`єктивні цивільні права та інтереси особи захищаються в порядку, передбаченому законом, за допомогою застосування, зокрема, способів захисту.

5.19. Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними.

5.20. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 11.02.2025 у справі № 922/985/24, від 12.11.2024 у справі № 911/3292/23, від 03.09.2024 у справі № 907/358/20, від 27.08.2024 у справі № 924/128/21, від 11.06.2024 у справі № 914/3293/20, від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23.

5.21. Право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога щодо захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Верховним Судом та узагальнено викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.

5.22. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

5.23. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

5.24. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили би компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ вказав, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

5.25. Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його застосування не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).

5.26. Ефективність позовної вимоги має оцінюватися з огляду на обставини справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, відповідати встановленим обставинам.

5.27. Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 14.10.2025 у справі № 911/3027/24, які колегія суддів враховує згідно із частиною 4 статті 300 Господарського процесуального кодексу України, у випадку, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі № 446/478/19, від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14- ц, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц.

5.28. При цьому Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.01.2025 у справі № 446/478/19 виснувала, що в разі якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.29. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2025 у справі № 911/906/23 також виснувала, що, власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Подібні висновки також викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.30. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц підтвердила свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки з незаконного володіння (віндикаційний позов) у порядку, передбаченому статтею 387 Цивільного кодексу України, є ефективним способом захисту права власності.

5.31. Водночас, як установили господарські суди попередніх інстанцій, 23.03.2023 приватний нотаріус Волинська Л. В. зареєструвала за Львівською міською радою право комунальної власності на земельну ділянку площею 9,4433 га з кадастровим номером :05:018:0014.

5.32. З урахуванням наведених висновків Верховного Суду та встановлених судами обставин у цій справі колегія суддів зазначає, що належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

5.33. Однак господарські суди попередніх інстанцій, відмовивши в задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права Львівської обласної державної адміністрації, дійшли висновків про те, що в цьому випадку немає необхідності надавати оцінку обраному позивачем способу захисту.

5.34. Водночас Верховний Суд неодноразово зазначав, що обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин. Подібні висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.35. З урахуванням викладеного колегія суддів зазначає, що, розглядаючи справу № 914/1455/24 по суті позовних вимог Львівської обласної державної адміністрації, господарські суди попередніх інстанцій повинні були насамперед з`ясувати, чи є спосіб захисту, обраний Львівською обласною державною адміністрацією, ефективним для захисту права позивача у спірних правовідносинах.

5.36. Верховний Суд також зазначає, що питання щодо ефективності обраного способу захисту права відіграє важливу роль та безпосередньо впливає на результат вирішення справи, оскільки в разі, якщо суд дійде висновку про неефективність обраного позивачем способу захисту цивільного права у спірних правовідносинах, то позовні вимоги не можуть бути задоволені.

5.37. Водночас господарські суди розглянули справу по суті позовних вимог Львівської обласної державної адміністрації та відмовили в задоволенні позову, в тому числі з підстав відсутності порушеного права Львівської обласної державної адміністрації. Однак господарські суди попередніх інстанцій помилково не врахували того, що обрання неефективного / неналежного способу захисту виключає необхідність додаткового встановлення судами обґрунтованості та доведеності позовних вимог. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.11.2025 у справі № 911/2250/23, від 11.12.2024 у справі № 911/3890/23.

5.38. Водночас колегія суддів не може взяти до уваги доводи ТДВ "Львівська автоколона № 2207" про те, що господарський суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання ТДВ "Львівська автоколона № 2207" про призначення експертизи щодо встановлення обставин невідповідності площі зареєстрованої земельної ділянки правовстановлюючим документам. Так, суд, установивши, що 14.11.2024 було закрито підготовче провадження у справі № 914/1455/24, ухвалою Господарського суду Львівської області від 09.06.2024 залишив без розгляду клопотання ТДВ "Львівська автоколона № 2207" про призначення експертизи, подане 09.06.2025, оскільки ТДВ "Львівська автоколона № 2207" не навело поважних причин неподання цього клопотання у строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України. Верховний Суд зазначає, що такі процесуальні дії господарського суду першої інстанції відповідають вимогам законодавства.

5.39. Інші доводи, викладені в касаційних скаргах ТДВ "Львівська автоколона № 2207", Львівської обласної державної адміністрації не впливають на результат вирішення цієї справи з урахуванням обраного позивачем способу захисту права, а тому такі доводи Верховний Суд не може взяти до уваги, оскільки обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 07.05.2024 у справі № 910/11383/23, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц.

5.40. Водночас наведені скаржниками доводи не впливають на результат вирішення цієї справи з урахуванням обраного позивачем способу захисту. Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову Львівської обласної державної адміністрації, але з інших підстав. Тому мотивувальні частини судових рішень слід змінити, виклавши їх у редакції цієї постанови.

5.41. З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне змінити оскаржувані судові рішення, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. В решті оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

6.3. Згідно із частиною 1 статті 311 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

6.4. З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що касаційні скарги ТДВ "Львівська автоколона № 2207" і Львівська обласна державна адміністрація належить задовольнити частково, постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у справі № 914/1455/24 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови; в решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у справі № 914/1455/24 слід залишити без змін.

7. Судові витрати

З огляду на висновок про зміну мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень із залишенням без зміни їх резолютивних частин, відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, покладаються на скаржників.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 311, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Касаційні скарги Товариства з додатковою відповідальністю "Львівська автоколона № 2207", Львівської обласної державної адміністрації задовольнити частково.

2. Постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у справі № 914/1455/24 змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови. В решті постанову Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Львівської області від 09.06.2025 у справі № 914/1455/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова

Ю. Я. Чумак