ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"10" грудня 2025 р.м. Одеса Справа № 916/420/25(916/2946/25)
Господарський суд Одеської області у складі судді Грабован Л.І.,

за участі секретаря судового засідання Ліщук С.О.,

дослідивши матеріали справи,

за позовом: фізичної особи ОСОБА_1

до відповідачів: 1). Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ";

2). Фізичної особи ОСОБА_2 ;

3). Фізичної особи ОСОБА_3 ;

4). Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ"

за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1: розпорядника майном Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича;

про визнання недійсним договору поруки від 15.05.2019 р.

в межах справи №916/420/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ"

у відкритому судовому засіданні представники сторін та учасників (до перерви):

від позивача: Бойко А.В.;

від відповідача 1: адвокат Лисевич С.В.;

від відповідача 2: ОСОБА_4 , Мигаль І.Г. /особисто/;

від відповідачів 3,4: не з`явилися;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1: ОСОБА_5 ;

після оголошеної судом перерви представники сторін та учасників - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Господарського суду Одеської області із позовною заявою (вх. №3021/25 від 29.07.2025 р.), сформованою в системі Електронний суд 29.07.2025, до відповідачів: ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ", фізичної особи ОСОБА_2 , фізичної особи ОСОБА_3 та ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" про визнання недійсним договору поруки від 15.05.2019 р., укладеного між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ".

Рух справи

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 04.08.2025 прийнято до розгляду позовну заяву (вх. №3021/25 від 29.07.2025) та відкрито провадження у справі №916/2946/25 за позовом фізичної особи ОСОБА_1 до відповідачів 1). Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ"; 2). Фізичної особи ОСОБА_2 ; 3). Фізичної особи ОСОБА_3 ; 4). Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" про визнання недійсним договору поруки від 15.05.2019 р.; справу №916/2946/25 вирішено розглядати в межах справи №916/420/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" за правилами загального позовного провадження із присвоєнням справі №916/420/25(916/2946/25); запропоновано відповідачам надати суду, у відповідності до ст. ст. 88, 90 ГПК України відповіді на поставлені позивачем запитання, зміст яких викладено на 16-18 аркушах позовної заяви та відповіді на клопотання (вх. №24069/25; вх. №24139/25 від 31.07.2025) ОСОБА_1 про витребування інформації/доказів; повідомлено Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" про введення в дію Закону №3200-IX щодо запровадження обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів (ЕК) у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.09.2025 залучено до участі у справі №916/420/25(916/2946/25) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ТОВ «ЮК «СЕНАТ» розпорядника майном Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича; відкладено підготовче засідання суду.

Ухвалами суду від 10.09.2025 та 03.10.2025 відкладалось підготовче засідання суду.

Протокольною ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.10.2025 продовжено строк підготовчого засідання суду та оголошено перерву до 03.11.2025 о 15:20 год.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.11.2025 закрито підготовче провадження у справі №916/420/25(916/2946/25) та справу призначено до судового розгляду по суті в засіданні суду на 03.12.2025 о 15:30 год., про що повідомлено учасників справи.

Однак, судове засідання щодо розгляду справи по суті призначене на 03.12.2025 о 15:30 год. не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Грабован Л.І. у відрядженні з 03.12.2025 по 05.12.2025 та ухвалою суду від 08.12.2025

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 постановлено розглянути справу №916/420/25(916/2946/25) по суті поза межами строку, встановленого ст. 195 Господарського процесуального кодексу України у розумний строк та призначити розгляд даної справи по суті в засіданні суду на "10" грудня 2025 р. об 11:20 год.

У судовому засіданні 10.12.2025 суд оголосив перерву до 16:00 год.

Після оголошеної судом перерви представники сторін та учасників не з`явилися, у зв`язку з чим суд прийняв та підписав скорочення рішення суду без його проголошення.

Про розгляд цієї справи ОСОБА_3 та Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" повідомлялися шляхом направлення копій ухвал суду на їх поштові адреси.

Ухвали суду від 04.08.2025, від 03.09.2025, від 10.09.2025, від 03.10.2025, які надіслані ОСОБА_3 були вручені останньому, про що свідчать наявні у матеріалах справи поштові повідомлення про вручення поштових відправлень з відповідними підписами ОСОБА_3 . Ухвала суду від 03.11.202, повернута органами поштового зв`язку, із зазначенням причин повернення «адресат відсутній».

Ухвали суду від 04.08.2025, від 03.09.2025, від 10.09.2025, від 03.10.2025, від 03.11.2025 та від 08.12.2025, які надіслані Товариству з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" повернуті до суду органами поштового зв`язку, із зазначенням причин повернення «адресат відсутній».

Також господарським судом, за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень встановлено, що ухвали Господарського суду Одеської області були оприлюднені у вказаному Реєстрі, тобто текст ухвал був у вільному доступі через мережу Інтернет, учасники справи та заінтересовані особи мали можливість ознайомитись з процесуальними документами суду.

Відповідно до ч. 5 ст. 242 ГПК України, учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі шляхом надсилання до електронного кабінету у порядку, визначеному законом, а в разі відсутності електронного кабінету - рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Відповідно до п.п. 3,4, 5 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Таким чином, ухвали Господарського суду Одеської області були надіслані у відповідності до вимог чинного процесуального законодавства, а тому усі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду цієї справи.

Позиції сторін

Підставою подання позову ОСОБА_1 вказує, що оскаржуваний договір є фіктивним, укладеним не на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 15.05.2019, а на створення формальних умов для визнання фіктивної заборгованості ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ", з подальшим виведенням з його власності єдиного нерухомого активу й одночасно головного джерела прибутку відповідача 1, на шкоду іншим кредиторам боржника та позивача.

Позивач вказує, що під час розгляду справи про банкрутство ТОВ «Сенат» зі змісту заяви ОСОБА_2 з грошовими вимогами до боржника, дізнався про те, що між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ «Сенат» було укладено договір поруки від 15 травня 2019 (оскаржуваний договір). За цим договором боржник поручився всім своїм майном за виконання ОСОБА_3 своїх грошових зобов`язань перед ОСОБА_2 , що виникли з договору позики від 15.05.19, на умовах якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 позику в розмірі 1500000 доларів США. З причин неповернення зазначеної позики ОСОБА_2 заявив грошову вимогу до Боржника в загальному розмірі 2 588 743, 92 дол. США.

Позивач вважає, що оскаржуваний правочин є підставою для збільшення боргових зобов`язань боржника та, як наслідок, зменшення його конкурсної маси, а отже, і розміру задоволення вимог позивача.

Позивач є заінтересованою особою в питанні усунення неправомірної переваги кредитора ОСОБА_2 , яка виникла у нього завдяки визнання судом фіктивної заборгованості Боржника, як ініціюючий кредитор у справі про банкрутство ТОВ ЮК «Сенат».

Позивач наголошує про те, що всі сторони оскаржуваного договору знали заздалегідь, що він не буде виконаний; під час складання його тексту мали інші цілі, ніж передбачені правочином поруки. Так, боржник з дня його державної реєстрації, як юридичної особи, фактично знаходиться та здійснює підприємницьку діяльність виключно у місті Одесі. З 2010 єдиним значним активом боржника є об`єкт комерційної нерухомості - торгово-офісний центр «Марсель» площею 3670,7 кв.м. розташований по адресу: м. Одеса, вул. Ніжинська, 79. Головним джерелом прибутку боржника є здача приміщень зазначеного ТОЦ в оренду. Згідно умов п.1.1, 2.1, 2.1.2 Оскаржуваного договору боржник зобов`язався забезпечити повернення 1 000 000 доларів США до 30 листопада 2019, а залишок о 500 000 доларів США до 30 листопада 2024 , а також сплату 20% річних від простроченої суми (визначених п.8.1. договору позики від 15.05.19).

Згідно до п.3.1.2 в разі невиконання забезпеченого зобов`язання Товариство зобов`язалось відповідати всім своїм майном. На кінець 2018 баланс боржника складав 20 775 200 грн, зі збитком в сумі 1 359 900 (копія фінансового звіту за 2018 надається). У 2019 розмір прибутків боржника складав: в 1 кварталі 171853,33, за перше півріччя 613330,83 , за 3 місяця 986039,76, за рік 1 573 697,33, або за середнім курсом - 60526,82 долара США (копії податкових декларацій за 2019 надаються). Таким чином, на час укладання Оскаржуваного договору (15 травня 2019 ) боржник завідомо не мав фінансової спроможності виконати договірне зобов`язання щодо повернення частини позики в сумі 1 000 000 доларів США до 30 листопада року у випадку її неповернення позичальником ОСОБА_3 .

Оскільки оскаржуваний договір є безоплатним, ніякого економічного сенсу чи іншої зрозумілої мети для боржника від укладання та можливого наступного виконання оскаржуваного договору не вбачається.

Між боржником, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відсутні будь які відносини (родинні, особисти, ділові, корпоративні, відносини пов`язаності, економічної залежності чи підпорядкування тощо). З відкритих джерел офіційної інформації (роздруківки довідок чи результатів пошуку додаються) встановлюється, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не були зареєстровані підприємцями чи учасниками (бенефіціарами) будь-якої юридичної особи, не мають у власності нерухомого майна, транспортних засобів. За результатами пошуку в мережі Інтернет не вбачається наявність відомостей про зайнятість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в сферах шоу-бізнеса, політиці, в інших соціальних чи ділових сферах, з якими може пов`язуватись володіння та розпорядження значними сумами грошових коштів. Немає відомостей й про працевлаштованість чи будь-яку іншу зайнятість ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про наявність у них джерел прибутків тощо. Таким чином не вбачається жодної об`єктивної причини, за якої боржник міг би взяти на себе такий значний тягар у вигляді зобов`язань за оскаржуваним договором, уклавши його з двома фізичними особами, з якими боржника нічого не пов`язує, та безоплатно всім майном поручившись за виконання обов`язку з повернення боргу фізичною особою, яка немає ні активів, ні відповідних прибутків, тобто за умовами надзвичайного ризику неповернення позики.

З врахуванням договірних умов та дійсного фінансового стану Товариства є очевидним, що оскаржуваний договір міг бути виконаний боржником виключно за рахунок відчуження його єдиного значного активу, внаслідок чого боржник одночасно втрачає основне джерело його прибутку, що є абсолютно нерозумним для боржника, як суб`єкта підприємницької діяльності.

Позивач впевнений, що у ОСОБА_3 теж завідомо не було фінансової спроможності виконати зобов`язання щодо повернення частини позики в сумі 1 000 000 доларів США до 30 листопада 2019, про що було відомо сторонам.

ОСОБА_2 для доведення наявності у нього спроможності надати заявлену позику ОСОБА_3 в справу про банкрутство № 916/420/25 разом із клопотанням від 17.06.2025 надав копії договору позики від 26 квітня 2018 та видаткових касових ордерів від 26 та 27 квітня 2018. Стверджував, що 26 та 27 квітня 2018 отримав від Товариства з обмеженою відповідальністю «Гран-девелопмент» в позику готівкою 131 150 000,00 грн (5 000 000 доларів США).

Проте позивач заперечує грошовість зазначеного договору позики від 26.04.2018. Так, Товариство було зареєстровано 23 квітня 2018 зі статутним капіталом 100 000 грн. за адресою масової реєстрації: 04119, м. Київ, вул. Зоологічна, 4а, оф. 139. Відомості про реальне здійснення Товариством господарської діяльності з доступних джерел відсутні. Зареєстровані види діяльності Товариства пов`язані з операціями з нерухомістю, проте у власності Товариства немає нерухомого майна чи інших активів.

Надані ОСОБА_2 докази вказують на надання Товариством позики готівкою в сумі 131 150 000,00 грн на третій день після його реєстрації, як юридичної особи. Договір позики від 26.04.18 та видаткові касові ордери свідчать про завідоме грубе порушення вимог чинного законодавства, оскільки згідно пунктів 1.2, 2.2 зазначеного договору Товариство зобов`язалось надати ОСОБА_2 позику готівкою у строк, що не перевищує 15 банківських днів з дати підписання договору, а з касових ордерів вбачається фактична видача 131 150 000,00 грн за два дні. Це суперечить вимогам пунктів 6, 11 розділу II Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ від 29.12.2017 № 148 (в редакції, чинній на стан вчинення зазначених дій), за якими суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами з фізичними особами у розмірі до 50000 гривень включно. Тобто на видачу позики в сумі 131 150 000 грн готівкою у встановленому порядку необхідно затратити не менш, як 2623 дні.

Позивач заперечує наявність на третій день після реєстрації у Товариства в касі 131 150 000 грн. готівкою та зауважує про очевидну відсутність розумного пояснення мети та мотивів надання Товариством позики на умовах договору від 26.04.2018.

Так, договір позики від 26.04.2018 є безоплатним та незабезпеченим. На його умовах Товариство мало надати поворотну фінансову допомогу (в розумінні п.14.1.257 Податкового кодексу України) в крупній сумі, яка надзвичайно перевищує звичайні побутові потреби людини, чим на тривалий строк позбавити себе можливості користуватись цими грошовими активами у власній підприємницької діяльності, головною метою якої є отримання прибутку.

Фактично Товариство мало передати 131 150 000 грн готівкою на користь ОСОБА_2 , який не має активів, відповідних прибутків та зайнятості, причому надання готівкових коштів мало відбутися з завідомим порушенням встановленого порядку. Тобто виконуючи власні зобов`язання за договором позики від 26.04.2018. Товариство без будь-якого розумного мотиву приймало на себе тягар можливих негативних наслідків через порушення законодавства з суттєвим ризиком втрати значної суми власних грошових коштів. Позивач вважає очевидним, що видача позики за договором позики від 26.04.2018. одночасно не відповідає особливостям особистості й фінансового стану ОСОБА_2 , а також дійсним можливостям та підприємницьким інтересам Товариства. Немає розумних пояснень мети та мотивів для здійснення Товариством подібних дій.

Позивач стверджує, що в дійсності грошові кошти ОСОБА_2 не надавались, а текст договору позики від 26.04.2018 та касові ордери від 26 та 27 квітня 2018 складено виключно для використання їх в якості доказів в справі про банкрутство боржника.

Позивач впевнений, що з врахуванням всіх відомих обставин та сукупності доказів реальність передачі грошових коштів в позику за відповідними договорами від Товариства до ОСОБА_2 та від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 знаходиться поза межами розумної вірогідності, суперечить здоровому глузду та звичайній діловій практиці

Позивач вказує, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Позивач наголошує про те, що договір позики від 26.04.2018 та, як наслідок, договір позики від 15.05.2019 є неукладеними, а їх тексти складались виключно для створення фіктивної заборгованості між їх сторонами та не пов`язані з реальними правовідносинами позики, оскільки гроші за ними не передавались. Оскільки не був укладений основний договір (договір позики від 15.05.2019), на забезпечення виконання якого укладався оскаржуваний договір, сторони оскаржуваного договору не мали на меті досягнення правових наслідків, які встановлені законом для договору поруки, позивач впевнений, що оскаржуваний договір є фіктивним, укладеним не на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 15.05.2019, а на створення формальних умов для визнання фіктивної заборгованості боржника, з подальшим виведенням з його власності єдиного нерухомого активу й одночасно головного джерела прибутку боржника, на шкоду іншим кредиторам боржника, позивача тощо.

Позивач надав відповідь на відзив від 25.08.2025, в якій відхиляє всі доводи відзиву ОСОБА_2 та просить постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з ОСОБА_2 штрафу у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму працездатних осіб за невиконання процесуальних обов`язків, передбачених п.2,5-7 ч.2 ст.42, ч.2,3 ст.90 ГПК України; визнати відсутніми підстави для відмови ОСОБА_2 від надання відповіді на запитання Позивача до нього, що викладено у позовній заяві, та зобов`язати ОСОБА_2 надати відповідь на всі на запитання Позивача, у формі заяви свідка в порядку, що передбачений ГПК України. Вказані клопотання судом не розглядались, оскільки відповідач з`явився судові засідання та надав пояснення.

Відповідач 1 Товариство з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" у відзиві на позов повністю підтримує доводи позовної заяви в цій справі. Пояснює, що його єдиним значним активом є об`єкт комерційної нерухомості - торгово-офісний центр «Марсель» площею 3670,7 кв.м. (надалі «ТОЦ») розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і здача в оренду його приміщень є головним джерелом прибутку відповідача.

Відповідач погоджується з тим що у 2019 показники його діяльності були такими, що він завідомо не міг би виконати умови договору поруки від 15 травня 2019, причому станом на 15 травня 2019 це було очевидним. Відповідач підтверджує, що немає ніякого економічного сенсу чи іншої зрозумілої мети для нього від укладання та можливого наступного виконання договору поруки від 15.05.2019, що між відповідачем та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відсутні будь які відносини (родинні, особисті, ділові, корпоративні, відносини пов`язаності, економічної залежності чи підпорядкування тощо). Відповідач наполягає, що не вбачається жодної об`єктивної причини, за яким його колишній директор безоплатно всім майном поручився за виконання обов`язку з повернення боргу ОСОБА_3 , у якого немає ні активів, ні відповідних прибутків, ні визначеного місця проживання та роду зайнятості, а договір поруки від 15.05.2019 фактично є таким, що завідомо направлений на позбавлення відповідача його єдиного значного активу.

Укладання договору поруки від 15 травня 2019 не відповідає справжньому волевиявленню відповідача та цілям його діяльності, як суб`єкта підприємницької діяльності. Підтримує всі доводи позивача щодо безгрошовості договорів від 26.05.2018 та 15.05.2019 та наголошує про те, що подав позов про визнання відсутніми обов`язків боржника за зазначеними договорами в межах судової справи № 357/6515/25, яка розглядається Богуславським районним судом Київської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики від 15.05.2019.

Одночасно з відзивом відповідачем ТОВ ЮК «Сенат» подано клопотання про витребування доказів та поставлені запитання іншим учасникам справи.

ТОВ ЮК «Сенат» надав додаткові пояснення, до яких додав докази, пояснив, що вони з`явились 29 вересня 2025, а саме пояснення ОСОБА_2 , в яких зазначено, що повноважень адвокату Грицюку О.О. не давав, договори позики та поруки не укладав.

Відповідач ОСОБА_2 (відзив підписано представником ОСОБА_7 ) надав відзив від 19.08.2025, в якому не визнає позов, вважає твердження ОСОБА_1 щодо фіктивності кредиторської заборгованості за договором позики, є виключно її суб`єктивним уявленням, яке не підтверджене жодними належними та допустимими засобами доказування, просить у відзиві відмовити.

У поясненнях від 01.09.2025 ОСОБА_2 повідомляє, що повноважень адвокату Грицюку О.О. не давав, договори позики та поруки не укладав, його паспортом скористались шахраї.

До пояснень, відповідачем надано копії листа адвокату Грицюку О.О. та нотаріально засвідченої заяви свідка.

Представником ОСОБА_2 Плачковим Ф.І. 30.09.2025 надано оригінал заяви свідка, в якій засвідчено справжність підпису ОСОБА_2 та встановлено його особу приватним нотаріусом Запольською В.О. В заяві ОСОБА_2 зазначив наступне:

«Я, ОСОБА_2 , надаю згоду бути допитаним в якості свідка в судовій справі № 916/420/25(916/2946/25), підтверджую свою обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань, а саме статті 384 Кримінального кодексу України, у відповідності до якої завідомо неправдиве показання свідка під час провадження дізнання, досудового слідства або в суді, - караються виправними роботами на строк до двох років або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років, а ті самі дії, поєднані з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів, - караються виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк від двох до п`яти років.

Також наголошую про мою готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

По суті справи поясняю наступне.

До серпня 2023 року я мешкав в селищі Краснопілля Сумської області, не мав постійної зайнятості та заробітків. Знайомий мені запропонував переїхати до Києва, де для мене є постійна робота в гарному місці, на що я погодився, і приблизно з вересня 2023 року я почав неофіційно працювати двірником в ТОВ «ЖЕК „ПЕЧЕРСЬКИЙ ПАГОРБ», моїм керівником є ОСОБА_8 . ОСОБА_8 пообіцяв мені офіційне працевлаштування, я надав йому свою трудову книжку, а також неодноразово на його вимогу надавав йому мій паспорт та довідку з номером платника податків, які він повертав мені через декілька днів, а іноді - декілька місяців, проте свою обіцянку так і не виконав, і мене офіційно було оформлено. Я мешкаю у будівельному вагончику на дворі церкві за адресою: м. Київ, вул. Ломаківська, 64. Прибираю вулиці Ломаківську, Пирятинську, та вулиці навколо, а також виконую дрібні доручення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Там же працює двірником ОСОБА_3 , який вже працював на час, коли я з`явився. З його слів він там працює вже шість років.

Згодом мені стало відомо, що на протязі 2025 року невідомі особи шляхом використання моїх персональних даних без моєї згоди оформили на моє ім`я електронний підпис, адресу електронної пошти та кабінет в системі «Електронний суд», а також від мого імені було підписано перелік документів, а саме:

заява з грошовими вимогами до боржника в справі № 916/420/25

договір позики від 15.05.19 р.;

акт приймання-передачі коштів за договором позики від 15.05.19 р.;

договір поруки від 15.05.19 р.;

вимога про сплату боргу від 05.12.19 до ТОВ ЮК «Сенат»;

вимога про сплату боргу від 05.12.19 до ОСОБА_3 ;

вимога про сплату боргу від 07.12.24 до ОСОБА_3 ;

договір позики від 26.04.18 р.;

видатковий касовий ордер від 26.04.18 р.;

видатковий касовий ордер від 27.04.18 р.;

договір про надання правничої допомоги № 18/04-25 від 18.04.25 р.;

нотаріальна заява від 24.04.25 р.;

договір № 2-05/25 про надання правової допомоги від 02.05.25 р.

Я категорично заявляю про те, що зазначені документи не підписував, та не отримував в позику 131 150 000 грн за договором позики від 26 квітня 2018 року, а також не надавав позику ОСОБА_3 в сумі 1 500 000 доларів США за договором позики від 15 травня 2019 року.

Зауважую, що з ОСОБА_11 ми взагалі не були знайомі до вересня 2023 року, також мені нічого не відомо про ТОВ «Гран-девелопмент» та ТОВ ЮК «Сенат», з ними мене нічого не пов`язує. Також я не знаю ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ».

Вказані обставини підтверджені ОСОБА_2 у судовому засіданні.

Відповідач Фізична особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" відзив на позов не надав у судові засідання не з`явився.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ «Сента» розпорядник майном Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. підтримав позовні вимоги.

Клопотання сторін.

У позові, ОСОБА_1 , керуючись ч.ч. 2, 3 ст. 88; ч.ч. 1-4 ст. 90 ГПК України поставила ряд запитань до ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ", фізичної особи ОСОБА_2 , фізичної особи ОСОБА_3 та ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ".

Одночасно з позовною заявою, позивачем подано до суду клопотання про витребування доказів (вх. №24069/25 від 31.07.2025 ), а саме:

витребувати у Головного управління ДПС у м. Києві інформацію стосовно платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ";

витребувати у Головного управління ДПС у Сумській області інформації з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми нарахованих та/або отриманих доходів та суми нарахованих та/або сплачених податків ОСОБА_2 ;

витребувати у Головного управління ДПС у Київській області інформацію з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми нарахованих та/або отриманих доходів та суми нарахованих та/або сплачених податків ОСОБА_3 ;

- клопотання (вх. №24139/25 від 31.07.2025 ) про витребування доказів, прохальна частина якого ідентична вищезазначеному клопотанню (вх. №24069/25 від 31.07.2025 ).

Ухвалою від 3.10.2025 задоволено клопотання позивача та витребувано у Головного управління ДПС у Київській області (03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, 5а; ) інформацію з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми нарахованих та/або отриманих доходів та суми нарахованих та/або сплачених податків ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 ; громадянство: України; паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Богуславським РВ ГУ МВС України в Київській області 05.03.1996 р., адреса: АДРЕСА_2 ) за весь без виключення період нарахування та/або отримання доходів по останній звітний період включно.

Судом було протокольно відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо витребування Головного управління ДПС у м. Києві інформації стосовно платника податків Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" (протокол судового засідання від 03.11.2025) з огляду на відсутність обґрунтування необхідності такого витребування у порядку ст. 81 ГПК України та вказівки обставин, які може підтвердити ці докази в межах предмету спору- визнання недійсними договору поруки, стороною якого Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" не є.

Відповідачем ТОВ Юридична компанія «СЕНАТ» подано клопотання від 19.08.2025 про витребування з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції інформацію про наявність родинних зв`язків між ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також в разі наявності реєстрації факту смерті ОСОБА_15 , - відомості про дату та причину її смерті. Посилається на те, що має інформацію, що єдиний засновник та директор ТОВ «Консалтінгова фірма «Атлас» ОСОБА_14 є родичкою ОСОБА_12 , єдиного засновника та директора ТОВ «Гран-Девелопмент».

Судом відмовлено протокольно у задоволенні цього клопотання, про що свідчить протокол судового засідання від 3.11.2025, з огляду на відсутність обґрунтування необхідності такого витребування у порядку ст. 81 ГПК України та вказівки обставин, які може підтвердити ці докази в межах предмету спору- визнання недійсними договору поруки, стороною якого Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" не є.

ОСОБА_16 було подано до суду клопотання (вх№34183/25 від 29.10.2025) про залучення до у часті у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 , заміну відповідача у справі ОСОБА_2 на його правонаступника ОСОБА_16 . Судом відмовлено протокольно у задоволенні цього клопотання, про що свідчить протокол судового засідання від 03.11.2025, з наступних підстав.

В обґрунтування даної заяви, ОСОБА_16 зазначає, що 23.06.2025 між ОСОБА_2 , як Первісним кредитором, та ОСОБА_16 , як Новим кредитором, укладений Договір відступлення права вимоги, за умовами якого Первісний кредитор ( ОСОБА_2 ) передав, а Новий кредитор ( ОСОБА_16 ) набув право вимоги до позичальника ОСОБА_3 , включаючи права вимоги до його правонаступників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки ОСОБА_3 , за Договором позики. Цим же Договором визначено, що сторони домовились, що у зв`язку з укладенням цього Договору вважається, що Первісний кредитор відступив Новому кредитору також право вимоги за Договором поруки від 15.05.2019, який укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ТОВ ЮК «Сенат» як Поручителем в забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Договором позики.

За змістом статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (частини 1, 2 статті 517 ЦК України).

Верховний Суд у постанові від 11.09.2019 у справі №755/7423/17 зазначив, що відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому необхідно враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Питання процесуального правонаступництва регламентовані частиною першою статті 52 ГПК України, згідно з якою у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення юридичної особи шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідного учасника справи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Відтак, особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 52 ГПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує.

Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами (подібний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30.06.2020 у справі № 264/5957/17).

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони у матеріальному правовідношенні її правонаступником). У зв`язку з цим для вирішення судом питання про процесуальну заміну сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи правонаступника.

У цьому аспекті суд також підкреслює, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/3411/14 зроблено висновок про те, що правонаступництво як інститут цивільного процесуального права нерозривно пов`язане з правонаступництвом як інститутом цивільного права, адже зміни у матеріально-правових відносинах зумовлюють необхідність привести процесуальний стан осіб як учасників таких матеріально-правових відносин у відповідність з їх дійсною юридичною зацікавленістю у перебігу та результаті судового провадження, в тому числі у виконанні рішення суду.

У пункті 132 постанови від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором.

У вирішенні питання заміни сторони її правонаступником (як на будь-якій стадії судового процесу, так і на будь-якій стадії виконання судового рішення) у кожному конкретному випадку здійснюється судом, шляхом дослідження та надання оцінки доказам, наданим в обґрунтування відповідної заяви.

З пояснень наданих самим ОСОБА_2 , як письмово, так й усно під час судового засідання, останній не знайомий з ОСОБА_16 , не укладав та не підписував жодних договорів з ним, не отримував коштів за договором про відступлення права вимоги.

Наголосив ОСОБА_2 й на невідповідність підписів, зроблених від його імені в договорі про відступлення права вимоги від 23.06.2025, в акті приймання-передачі документів до нього та в розписці від 20.08.2025, дійсному підпису ОСОБА_2 , зразки якого є в нотаріальній заяві свідка від 28.08.2025.

Отже, ОСОБА_2 заперечує, як факт укладення договору про відступлення права вимоги, так й його виконання сторонами, зокрема отримання грошових коштів від ОСОБА_16 .

За обставин даної справи, у суду виникають обґрунтовані сумніви щодо дійсності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_16 , договору відступлення права вимоги від 23.06.2025, а тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви ОСОБА_16 про заміну сторони правонаступником.

Суд на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України враховує висновки, які викладені у постанові Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 у справі № 916/420/25, оскільки вони носять преюдиційний характер для цієї справи та не підлягають доказуванню.

Розглянув матеріали справи, вислухав представників сторін, суд встановив:

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 17.02.2025 відкрито провадження у справі №916/420/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ"; визнано вимоги фізичної особи ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" в сумі 11 701 424,00 грн. із задоволенням у четверту чергу вимог кредиторів; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" строком на 170 календарних днів до 06 серпня 2025; розпорядником майна боржника Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" призначено арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.06.2025 по справі №916/420/25, серед іншого, визнано грошові вимоги фізичної особи ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" в сумі 107 276 253,67 грн. (основна заборгованість; 20% річних), із задоволенням в 4 (четверту) чергу вимог кредиторів, визначено розмір та перелік усіх визнаних вимог для внесення розпорядником майна боржника до реєстру вимог кредиторів до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ", зокрема вимоги першої черги: фізична особа ОСОБА_2 6 056,00 грн. Вимоги четвертої черги: фізична особа ОСОБА_2 107 276 253,67 грн.

У заяві ОСОБА_2 посилався на заборгованість Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ", як поручителя за договором позики від 15.05.2019, яка становить 1 500 000 доларів США, що за курсом НБУ складає 62 159 250,00 грн. та двадцять відсотків річних 1 088 743,92 доларів США, що за курсом НБУ складає 45 117 003,67 грн.

Постановою ПЗАГС від 17.11.2025 ухвалу Господарського суду Одеської області від 23.06.2025 по справі №916/420/25 в частині визнання та включення до реєстру вимог кредиторів грошових вимог фізичної особи ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" скасовано, відхилено повністю грошові вимоги фізичної особи ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ".

З копій наданих договорів вбачається :

Щодо договору позики від 15.05.2019

15.05.2019 між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_3 (Позичальник) укладено договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору позики, Позикодавець передає у власність Позичальника, а Позичальник приймає у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 1 500 000 доларів США та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений цим Договором строк.

Пунктом 2 укладеного правочину Сторони погодили, що сума позики (1 500 000 доларів США), встановлена п. 1 даного Договору отримана Позичальником в момент укладення цього Договору, що підтверджується актом приймання-передачі грошових коштів, підписаний Сторонами.

Відповідно до п. 2 Договору позики, позика в розмірі 1 500 000,00 доларів США має бути повернута в доларах США (або еквівалент в гривні за курсом НБУ на день платежу) у наступному порядку: 1 000 000,00 дол. США - до 30.11.2019 р. (включно); 500 000,00 дол. США - до 30.11.2024 р. (включно).

За умовами п. 4 Договору визначено, що Позикодавець свідчить, що дійсно є власником грошових коштів, не має обмежень щодо свого права розпорядження грошовими коштами, грошові кошти, на момент укладення цього договору нікому іншому не подаровані, не відчужені іншим способом, права третіх осіб щодо грошових коштів відсутні, питання права власності на грошові кошти не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначених грошових коштів відсутні, грошові кошти не внесені до статутного капіталу юридичної особи.

Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві суму позики, визначену в п. 1 даного договору, без сплати процентів. Сума позики, встановлена в п. 1 даного договору, може бути повернута Позичальником Позикодавцеві достроково. Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. У разі прострочення повернення будь-якої частини позики Позикодавець має право вимагати від Позичальника дострокового повернення суми позики, що залишилася не повернутою. Також, у разі прострочення повернення будь-якої частини позики Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю двадцять процентів річних від простроченої суми (п.п. 5-8.1. Договору).

Згідно з п. 12 укладеного правочину Сторони підтвердили, що цей договір відповідає нашим дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається нами у відповідності зі справжньою нашою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та па вигідних для нас умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається нами без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, ми однаково розуміємо значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажаємо настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчимо, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать наші особисті підписи на договорі.

Актом приймання-передачі коштів за Договором позики від 15.05.2025 сторони погодили, що ОСОБА_2 , передав грошові кошти (суму позики) в сумі 1 500 000,00 доларів США, згідно з договором позики від 15.05.2019, а ОСОБА_3 отримав вказані кошти.

Щодо договору поруки від 15.05.2019

15.05.2019 між ОСОБА_2 (Кредитор), ОСОБА_3 (Боржник) та Товариством з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" (Поручитель) укладено договір поруки, відповідно до умов якого, Поручитель (ТОВ ЮК компанія "СЕНАТ") зобов`язується відповідати перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за Договором позики від 15.05.2019 р. (з усіма змінами та доповненнями, як укладеними, так і такими, що будуть укладені в майбутньому), укладеним між Кредитором та Боржником, а саме: сплати грошових коштів у розмірі 1 500 000,00 доларів США, у наступному порядку: 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США 00 центів - до 30.11.2019 року (включно); 500 000,00 (п`ятсот тисяч) доларів США 00 центів - до 30.11.2024 року (включно) (п. 1.1. Договору).

Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Боржником свого обов`язку в повному обсязі і відповідає перед Кредитором за порушення зазначеного зобов`язання Боржником. Поручитель ознайомлений з умовами Договору позики, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень не має (п.п. 1.1.-1.2. Договору).

Відповідно до положень розділу 2 Договору поруки "Зміст зобов`язання, забезпеченого порукою", змістом забезпеченого порукою зобов`язання є:

- сплата грошових коштів у сумі 1 500 000 доларів США у наступному порядку: 1 000 000 доларів США - до 30.1 1.2019 року (включно); 500 000 доларів США - до 30.11.2024 року (включно), або в інший термін, в т.ч. дострокового погашення у випадках, передбачених Договором позики;

- сплата можливої неустойки (пені, штрафу), річних в розмірі, визначеному Договором позики;

- інші витрати щодо задоволення вимог Кредитора за Договором позики.

За умовами укладеного правочину, ТОВ ЮК компанія "СЕНАТ" зобов`язалось протягом трьох робочих днів від дати отримання листа Кредитора про невиконання Боржником забезпеченого порукою зобов`язання за Договором позики виконати відповідне зобов`язання; у разі невиконання Боржником забезпеченого порукою зобов`язання відповідати перед Кредитором разом з Боржниками як солідарні боржники всім своїм майном на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення (п.п. 3.1.1.-3.1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.3.1. Договору Кредитор зобов`язаний: протягом 7 (семи) робочих днів з дати виконання Поручителем забезпеченого порукою зобов`язання надати Поручителю на його письмову вимогу відповідні документи, що підтверджують дійсність вимоги, розмір виконаного Поручителем зобов`язання, а також інші необхідні Поручителю документи для реалізації належного йому права зворотної вимоги до Боржника.

У випадку порушення своїх зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність визначену цим Договором та чинним законодавством. Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Сторони не несуть відповідальність за порушення своїх зобов`язань за цим Договором, якщо воно сталося не з їх вини. Сторона вважається не винуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів для належного виконання зобов`язання (п.п. 4.1. - 4.2. Договору).

Пунктом 6.1. Договору Сторони погодили, що даний договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до моменту повного виконання зобов`язань за Договором позики, вказаним в п. 1.1. даного договору.

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 умов договору позики від 15.05.2019, за виконання якого поручилось ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ", в частині повернення коштів у сумі 1 000 000 доларів США, строк виконання якого настав 30.11.2019, ОСОБА_2 звернулось до боржника із вимогою від 05.12.2019 про термінове погашення вказаної заборгованості.

ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ" у відповіді від 17.12.2019 на вимогу заявника щодо погашення заборгованості повідомило, що повністю усвідомлює правові наслідки прострочення виконання зобов`язання ОСОБА_3 та готове відповідати перед заявником за його виконання у повному обсязі. У вказаній відповіді, ТОВ ЮК "СЕНАТ" також повідомило заявника, що через незадовільний фінансовий стан, боржник не спроможний виконати зобов`язання по сплаті заборгованості в сумі 1 000 000 доларів США на його користь за Договором позики від 15.05.2019 р., у зв`язку з чим, просить кредитора відстрочити погашення вказаної заборгованості на декілька місяців та зазначило, що забезпечить належне та вчасне виконання зобов`язання зі сплати 500 000 доларів США, у випадку прострочення сплати вказаної суми ОСОБА_3 у строк до 30.11.2024 (включно).

Щодо Договору позики від 26.04.2018

26.04.2018 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" (Позикодавець) та фізичною особою ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого, у порядку та на умовах, передбачених Договором, Позикодавець зобов`язується надати Позичальнику грошові кошти (Позику), а Позичальник зобов`язується прийняти та повернути її (п. 1.1. Договору).

За умовами п. 1.2. договору Позика надається у розмірі 131 150 000,00 (сто тридцять один мільйон сто п`ятдесят тисяч) гривень, що за офіційним курсом НБУ на дату укладення Договору становить 5 000 000,00 доларів США. Позика надається шляхом передання готівкових коштів особисто Позичальнику, що буде підтверджуватись видатковими касовими ордерами.

Згідно п. 1.4. Договору Позика Позичальнику надається строком до 26 квітня 2028 року та має бути повернута згідно з графіком:

-до 31.12.2025 року - еквівалент 1 000 000,00 (одного мільйона) доларів США 00 центів за офіційним курсом НБУ у гривні на дату повернення;

-до 31.12.2026 року - еквівалент 1 000 000,00 (одного мільйона) доларів США 00 центів за офіційним курсом НБУ у гривні на дату повернення;

-до 31.12.2027 року - еквівалент 1 000 000,00 (одного мільйона) доларів США 00 центів за офіційним курсом НБУ у гривні на дату повернення;

- до 26.04.2028 року - еквівалент 2 000 000,00 (двох мільйонів) доларів США 00 центів за офіційним курсом НБУ у гривні на дату повернення.

Позикодавець не має права вимагати дострокового повного або часткового повернення Позики, штрафних санкцій, передбачених Договором. Позикодавець гарантує Позичальнику, що дійсно є власником грошових коштів, які надаються у Позику, не має обмежень щодо свого права розпорядження грошовими коштами, грошові кошти не є предметом судового розгляду, грошові кошти внесені учасником до Товариства, будь-які спори відносно зазначених грошових коштів відсутні (п.п. 1.7.-1.8. Договору).

Відповідно до п.п. 3.1.-3.2 Договору, цей Договір набуває чинності з дня його підписання Сторонами і є дійсним до моменту виконання Сторонами зобов`язань за Договором. Договір припиняє дію у будь-якому випадку в день повного розрахунку Позичальника з Позикодавцем.

П.п. 5.6.-5.7 Сторони підтвердили, що Договір відповідає їхній волі і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Сторони підтверджують, що Договір укладається без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, однаково розуміють значення, умови Договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються Договором, а також свідчать, що Договором визначені всі істотні умови, що підтверджують їхні особисті підписи у Договорі.

На виконання п. 1.2. укладеного правочину Позикодавцем надано ОСОБА_2 грошові кошти (позику) в сумі 52 460 000,00 грн. та 78 690 000,00 грн., про що свідчать видаткові касові ордери, а саме:

- видатковий касовий ордер від 26.04.2018 р. на суму 52 460 000,00 грн. (підставою видачі готівки вказано Договір позики від 26.04.2018 р.);

- видатковий касовий ордер від 27.04.2025 р. на суму 78 690 000,00 грн. (підставою видачі готівки вказано Договір позики від 26.04.2018 р.).

Суд враховує, що відповідно до положень частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постановах Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №922/643/19, від 16.12.2020 у справі №914/554/19, від 30.08.2022 у справі №904/1427/21, від 13.12.2022 у справі №910/10564/20 викладено такі загальні висновки щодо застосування частини четвертої статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі.

У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.

Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

З огляду на положення частини четвертої ст. 75 ГПК України постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.11.2025 у справі № 916/420/25, носить преюдиційний характер для даної справи, відповідно факти встановлені у цій постанові від 17.11.2025 не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені у постанові апеляційного суду.

Як вбачається з відомостей, які містять у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ", яке надано ОСОБА_2 позику у розмірі 5 000 000,00 доларів США, було зареєстроване 23.04.2018. Статутний капітал - 100 000 грн.

За спливом трьох днів після створення, а саме 26.04.2018 між ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та ОСОБА_2 укладено договір позики та надано останньому готівкою кошти в сумі 52 460 000,00 грн. та 78 690 000,00 грн., про що свідчать видаткові касові ордери, а саме:

- видатковий касовий ордер від 26.04.2018 р. на суму 52 460 000,00 грн. (підставою видачі готівки вказано Договір позики від 26.04.2018);

- видатковий касовий ордер від 27.04.2025 р. на суму 78 690 000,00 грн. (підставою видачі готівки вказано Договір позики від 26.04.2018).

Видами діяльності ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" є: 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна 68.31; Агентства нерухомості; 68.32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту; 46.90 Неспеціалізована оптова торгівля; 69.20 Діяльність у сфері бухгалтерського обліку й аудиту; консультування з питань оподаткування; 70.22 Консультування з питань комерційної діяльності й керування.

Тобто, ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" не є фінансовою установою до сфери діяльності якої віднесено надання позики, фінансової допомоги тощо.

Матеріали справи не містять, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження того, що ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ", як станом на час створення, так й станом на час надання готівкових коштів ОСОБА_2 , на виконання умов договору позики, мало у наявності (на рахунках) відповідні грошові кошти у розмірі 5 000 000,00 доларів США, що еквівалентно 131 150 000 грн.

Судова колегія зазначила, що за умовами п.п. 1.7.-1.8. Договору позики від 26.04.2018, який укладений між ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та фізичною особою ОСОБА_2 , позикодавець гарантує Позичальнику, що дійсно є власником грошових коштів, які надаються у Позику, не має обмежень щодо свого права розпорядження грошовими коштами, грошові кошти не є предметом судового розгляду, грошові кошти внесені учасником до Товариства, будь-які спори відносно зазначених грошових коштів відсутні.

Втім, у наявних матеріалах справи відсутні відповідні докази, які б достеменно свідчили про те, що грошові кошти, які товариством були спрямовані на надання позики ОСОБА_2 , дійсно було внесені учасником до товариства.

Згідно з ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію.

Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженим наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, які містять відомості про господарські операції (п. 1.2).

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналіз викладеного свідчить, що за своєю правовою природою первинні документи є документами, які посвідчують виконання зобов`язань (констатують, фіксують) певні факти господарської діяльності у правовідносинах між сторонами) та мають юридичне значення для встановлення обставин такого виконання (постанова Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №910/866/20).

Відповідно до пунктів 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18.06.2003 №254 (чинного на час виникнення спірних у цій справі правовідносин), форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Особові рахунки та виписки з них мають містити такі обов`язкові реквізити: номер особового рахунку, дату здійснення останньої (попередньої) операції, дату здійснення поточної операції, код банку, у якому відкрито рахунок, код валюти, суму вхідного залишку за рахунком, код банку-кореспондента, номер рахунку кореспондента, номер документа, суму операції (відповідно за дебетом або кредитом), суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку, суму вихідного залишку. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічні положення також закріплені у пунктах 61, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.08.2018 №75.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання договору, зокрема, в цьому випадку, в частині надання ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та отримання ОСОБА_2 позики розмірі 5 000 000,00 доларів США.

Так, за твердженням кредитора, ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" надано ОСОБА_2 грошові кошти (позику) в сумі 52 460 000,00 грн та 78 690 000,00 грн, про що свідчать видаткові касові ордери.

Тобто, грошові кошти у значному розмірі товариством було передано фізичній особи в готівковій формі, а не шляхом безготівкового перерахування таких грошових коштів на рахунок ОСОБА_2 .

Відповідно до Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України 29.12.2017 №148 (в редакції чинній на момент укладення договору позики між ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та ОСОБА_2 ), суб`єкти господарювання здійснюють облік операцій з готівкою у відповідних книгах обліку (абз.2 п.5 розділ ІІ).

Суб`єкти господарювання, які відкрили поточні рахунки в банках і зберігають на цих рахунках свої кошти, здійснюють розрахунки за своїми грошовими зобов`язаннями, що виникають у господарських відносинах, у безготівковій формі, а також у готівковій формі з дотриманням обмежень та в порядку, установленому законодавством України.

Суб`єкти господарювання здійснюють розрахунки готівкою між собою і з фізичними особами через касу як коштами, одержаними як готівкова виручка, так і коштами, одержаними із банків. Зазначені розрахунки проводяться також шляхом переказу готівки для сплати відповідних платежів.

Згідно з п.п.1п.6. Розділу ІІ вказаного Положення, суб`єкти господарювання мають право здійснювати розрахунки готівкою протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами з фізичними особами - у розмірі до 50000 (п`ятдесяти тисяч) гривень включно.

Платежі понад установлені граничні суми проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів з поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Кількість суб`єктів господарювання та фізичних осіб, з якими здійснюються готівкові розрахунки, протягом дня не обмежується.

Відтак, з огляду на наведені законодавчі приписи, станом на час укладення між ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та фізичною особою ОСОБА_2 договору позики, діяло відповідне обмеження щодо здійснення суб`єктом господарювання розрахунків готівкою протягом одного дня з фізичними особами - у розмірі до 50000 грн.

А тому, як слушно зауважено арбітражним керуючим, задля отримання ОСОБА_2 готівкою 5 000 000,00 доларів США, що еквівалентно 131 150 000 грн, ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" знадобилось більш ніж сім років.

Однак, як вбачається з наданих кредитором видаткових касових ордерів, грошові кошти були видані протягом двох днів, а саме 26.04.2018 52 460 000,00 грн та 27.04.2025 78 690 000,00 грн.

При цьому, доказів на підтвердження того, що такі грошові кошти у розмірі понад 50 000 грн були проведені через банки або небанківські фінансові установи та зараховані на рахунок ОСОБА_2 наявні матеріли справи не містять, а учасниками справи не надано.

Колегія суддів вказано про обґрунтовані сумніви щодо доцільності отримання ОСОБА_2 позики у такому значному розмірі.

Отримання позики (готівкових коштів) у розмірі 5 000 000,00 доларів США (131 150 000 грн), що безумовно є значними грошовими коштами, має мати певну мету та спрямованість таких грошових коштів, тим більш, що такі грошові кошти отримані не в межах здійснення господарської діяльності двох суб`єктів господарювання, для яких отримання таких коштів може мати відповідну мету (закупівлю товарів та послуг, розрахунок з контрагентами, спрямування коштів на погашення існуючої заборгованості тощо), а надані фізичній особі, яка не є фізичною особою-підприємцем, не здійснює будь-якої господарської діяльності пов`язаною з отриманням прибутку тощо.

У договорі позики, який укладений між ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та ОСОБА_2 відсутні умови в яких сторонами було б визначено мету отримання позичальником таких грошових котів.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції зауважує, що за умовами договору позики від 26.04.2018 відсотки на Позику, що надається за Договором не нараховуються (п. 1.3. Договору), а позикодавець не має права вимагати дострокового повного або часткового повернення Позики, штрафних санкцій, передбачених Договором (п.1.7. Договору). До того ж, за умовами договору позику надано на 10 років.

Судова колегія також відзначає, що наявні матеріали справи не містять, а заявником не надано жодних належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про те, що ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та ОСОБА_2 мають будь-які зв`язки, є пов`язаними особами,

У наявних матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що у ОСОБА_2 є будь-яке нерухоме або рухоме майно, яке було передано в заставу ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ", в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором позики.

Аналіз приписів ч.ч. 1, 2 ст. 3 та ч. 1 ст. 6 Господарського Кодексу України дозволяє дійти висновку про те, що господарська діяльність як діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність, здійснюється, зокрема, у формі підприємництва для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку за принципом вільного руху капіталів, товарів та послуг на території України.

Положеннями ч. 1 ст. 19 та ч.ч. 1, 2 ст. 67 ГК України, визначено, що суб`єкти господарювання вправі без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству, зокрема, шляхом укладення договорів, що опосередковують відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами у всіх сферах господарської діяльності; підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов`язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Отже, господарське зобов`язання, яке виникло на підставі договору, укладеного між суб`єктами господарювання, має бути спрямоване на досягнення економічного результату для його сторін, тобто мати реальний характер та опосередковувати рух капіталів, товарів, робіт чи послуг, що є об`єктами відповідної господарської операції.

Мета отримання доходу як кваліфікуюча ознака господарської діяльності також кореспондує з вимогою щодо наявності розумної економічної причини (ділової мети) під час здійснення господарської діяльності. Оскільки господарська діяльність складається із сукупності господарських операцій платника податку (які є формою здійснення господарської діяльності), то розумна економічна причина має бути в кожній господарській операції. Лише в такому разі та чи інша операція може вважатися вчиненою в межах господарської діяльності платника податків. І лише за таких умов платник податків має право на врахування у податковому обліку наслідків відповідних господарських операцій.

Вищенаведена позиція узгоджується із змістом п.п. 14.1.231 п. 14.1 ст. 14 ПК України, відповідно до якого розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Однак, з матеріалів справи не вбачається будь-якої розумної мети та економічної причини у наданні ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" позики ОСОБА_2 .

Тобто, у даному випадку, товариство, яке як й будь-який інший господарюючий суб`єкт має на меті отримання прибутків від власної господарської діяльності, надало фізичній особі, з якої не має жодних взаємин, яка не отримує прибутків та не має майна, грошові кошти у значному розмірі, без отримання для себе будь-якого економічного сенсу.

Наведене, на переконання суду, викликає обґрунтовані сумніви щодо надання ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та отримання ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 26.04.2018, та відповідно наявність у ОСОБА_2 фінансової спроможності подальшого надання позики ОСОБА_3 .

Щодо договорів позики та поруки від 15.05.2019, колегія суддів зазначила таке.

Як вже було вказано вище, за умовами договору позики від 15.05.2019, ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 отримав у власність грошові кошти в сумі 1 500 000 доларів США та зобов`язується повернути їх у визначений цим Договором строк.

За умовами договору поруки, який укладено між ОСОБА_2 (Кредитор), ОСОБА_3 (Боржник) та ТОВ ЮК "СЕНАТ" (Поручитель), останній зобов`язується відповідати перед Кредитором за виконання Боржником зобов`язань за Договором позики від 15.05.2019, укладеним між Кредитором та Боржником, а саме: сплати грошових коштів у розмірі 1 500 000,00 доларів США, у наступному порядку: 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США 00 центів - до 30.11.2019 (включно); 500 000,00 (п`ятсот тисяч) доларів США 00 центів - до 30.11.2024 (включно) (п. 1.1. Договору).

У даному випадку, колегія суддів зазначає, що як й відносно до вищевказаного договору позики укладеного між ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та ОСОБА_2 , наявні матеріли справи не містять, а учасниками справи не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження мети та доцільності отримання ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 1 500 000,00 доларів США.

Зокрема, у наявних матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_3 здійснює господарську діяльність, отримує прибутки, має будь-яке майно, яке забезпечує виконання взятих на себе грошових зобов`язань тощо.

Відповідно, наявні у матеріалах справі докази не надають суду можливості встановлення обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 , а також ОСОБА_2 здійснюють відповідну індивідуальну підприємницьку діяльність, отримують прибутки, є засновниками (учасниками) певних суб`єктів господарювання, та відповідно отримання та надання позики у значних розмірах, для останніх є звичайними договірними відносинами та перебувають поза розумним сумнівом.

Крім того, колегія суддів зауважила, що наявні матеріли справи не містять жодних належних на допустимих доказів на підтвердження пов`язаності вказаних осіб, як між собою, так й їх пов`язаності з ТОВ ЮК "СЕНАТ".

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі.

Частиною другою статті 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Порука за своєю правовою природою має додаткове (акцесорне) зобов`язання до основного (кредитного) договору та напряму залежить від його умов. Загальний розмір кредитної заборгованості стосується як боржника, так і поручителя, який несе солідарну відповідальність в межах строку поруки.

Відповідно, наявні матеріали справи не свідчать про наявність будь-якої доцільності та зацікавленості в укладенні договору поруки та взяття на ТОВ ЮК "СЕНАТ" себе зобов`язання з повернення позики, яка була отримана ОСОБА_3 .

Як стверджує ОСОБА_2 , він не має жодних зв`язків (правовідносин) ані з ОСОБА_3 , ані з ТОВ ЮК "СЕНАТ". Не укладав з ними жодних договорів, не отримував коштів та не надавав їх у позику іншим особам.

ОСОБА_2 було надано до суду довідку про доходи та виписки з банківського рахунку з яких вбачається, що останній отримує мінімальний дохід, в том числі допомогу по безробіттю, а також не здійснює значних витрат.

Також ОСОБА_2 зазначає, що він не уповноважував адвоката Грицюка О.О. здійснювати представництво його інтересів в суді та вважає, що треті особи скористались його персональними даними задля подання заяв до суду, зокрема й з кредиторськими вимогами до боржника.

Отже, є обґрунтовані сумніви щодо дійсності укладених між сторонами та доданих до заяви про визнання кредиторських вимог ОСОБА_2 , договорів позики та поруки, оскільки як вже було вказано вище, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ТОВ "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" та ТОВ ЮК "СЕНАТ" не є пов`язаними особами, не мали жодної мети, доцільності та економічного сенсу щодо укладення договорів позики та поруки,, зокрема враховуючи те, що фізичні особи не мали доходів та майна, яке могло б гарантувати повернення позичених коштів.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ГПК України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Ч. 6 ст. 12 ГПК України передбачено, що господарські суди розглядають справи про банкрутство (неплатоспроможність) у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Кодексом України з процедур банкрутства.

Ч. 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки сформовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі №905/1227/17, від 19.11.2019 у справі №918/204/18).

Розгляд та захист порушених справ у межах справи про банкрутство має певні характерні особливості, що відрізняються від позовного провадження. Передусім це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні специфічних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного. До таких засобів віднесено інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство, закріплений у ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, який є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності.

Ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Згідно ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник уклав договір із заінтересованою особою; боржник уклав договір дарування.

Отже, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами ЦК України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.

На відміну від вимог Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, законодавство про банкрутство (ст. 42 КУзПБ) не визначає вимоги до укладеного правочину, а врегульовує спеціальні правила та процедуру визнання недійсними правочинів (договорів), укладених боржником, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство, та містить спеціальні положення щодо строків (сумнівного періоду протягом якого боржник вчиняє правочини), суб`єктів (осіб, які мають ініціювати право визнання договорів недійсними) і переліку підстав, за наявності яких можна визнавати правочини недійсними.

Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.

Насамперед, це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.

Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів. У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 20.02.2020 у справі № 922/719/16, від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20), від 16.11.2022 у справі №44/38-б(910/16410/20), від 21.03.2023 у справі № 910/18376/20 (918/445/22).

Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий, перш за все, є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника (правова позиція Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19)).

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для створення преференції у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог кредиторів, а також з метою незаконного виведення майна боржника поза межами легальної судової процедури. Боржник у даному випадку діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно інших кредиторів, вимоги яких існували на дату його укладення, а також по відношенню до тих чиї вимогли виникли одразу після вчинення оскарженого правочину, що призвело до подальшого нездійснення господарської діяльності. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначив Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.21 у справі № 904/7905/16, укладення договору боржника поза межами "підозрілого періоду" (одного року, що передував порушенню справи про банкрутство), визначеного статтею 20 Закону про банкрутство, та відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості звернення зацікавлених осіб (арбітражного керуючого або кредитора) з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів.

КУзПБ є частиною цивільного/господарського законодавства, тому до правовідносин, які регулює цей Кодекс як спеціальний нормативно-правовий акт, можуть застосовуватися також норм ЦК України, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника.

Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу (див. п.115, 138-140 зазначеної постанови Верховного Суду).

Суд приймає до уваги посилання позивача про те, що оскаржуваний правочин став підставою для збільшення боргових зобов`язань боржника та, як наслідок, зменшення його конкурсної маси, а отже, і розміру задоволення вимог позивача.

При цьому Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.10.19 у справі № 910/9535/18 зауважив, що визначальну роль у процедурі банкрутства відіграє дотримання принципу конкурсного імунітету кредиторів, який спрямований на попередження та усунення будь-яких переваг одних кредиторів на шкоду інших. Важливе значення у дотриманні цього принципу має формування конкурсної маси, її реалізація та задоволення вимог кредиторів в установленій законом черговості. Позивач є заінтересованою особою в питанні щодо формуванні реєстру кредиторів та визнанні кредитором ОСОБА_2 , як ініціюючого кредитора у справі про банкрутство.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 викладено висновок про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору.

Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права.

Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не впер перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Суд наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18) ( п. 143-154 постанови Верховного Суду від 02.06.21 у справі № 904/7905/16).

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.19 в справі № 369/11268/16-ц, для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 09.02.21 в справі № 908/1152/18 (п.11.4 11.11) вказав, що при укладенні договору сторони мають переслідувати легітимну мету. Будь-яка господарська операція, дія суб`єкта господарювання повинна мати розумне пояснення мети її здійснення.

Оскільки договір поруки є безоплатним, тобто не має очевидної економічної мети (за виключенням випадку, коли поручитель бере плату за свої послуги з боржника відповідно до статті 555 ЦК України), то суд при вирішенні питання щодо фіктивності договору має з`ясовувати дійсні мотиви, через які особа поручається за боржника перед кредитором і чи є такі мотиви легітимними.

Відповідно до стандартної ділової практики боржнику відома особа поручителя і презюмується наявність певних відносин між боржником та поручителем (родинних, особистих, ділових, корпоративних, відносин пов`язаності, економічної залежності чи підпорядкування тощо). Саме ці відносини з боржником як правило спонукають поручителя взяти на себе додатковий економічний тягар і на безоплатних підставах укласти договір щодо забезпечення зобов`язань боржника. Укладення поручителем договору з кредитором без відома боржника і без наявності будь-яких відносин з боржником є нетиповою діловою практикою, яка може свідчити про те, що договір поруки укладається з іншою метою, аніж забезпечення виконання боржником основного зобов`язання.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Тобто, цивільні права здійснюються особою до визначених меж, поки це не суперечить інтересам інших осіб і публічним інтересам. Такі межі можуть визначатися договором або актами цивільного законодавства. Обов`язок при здійсненні цивільних прав утримуватися від дій, які порушували б права інших осіб, конкретизується актами цивільного законодавства, що встановлюють ці права. Порушення меж здійснення цивільних прав веде до зловживання правом. Вирішуючи спір про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, підлягає встановленню, яким чином наслідки такого правочину вплинули або можуть вплинути на права та інтереси цієї особи, оскільки звернення заінтересованої особи до суду із позовом про визнання недійсним договору направлене на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину. Також необхідним є надання оцінки дій сторін цього договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 названого Кодексу є підставою для визнання його недійсним. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17).

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Згідно з правовим висновком, наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.20 у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах.

З врахуванням всіх обставин та сукупності доказів реальність передачі грошових коштів в позику за відповідними договорами від Товариства до ОСОБА_2 та від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 знаходиться поза межами розумної вірогідності, суперечить здоровому глузду та звичайній діловій практиці.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц зауважила, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За висновком Верховного Суду в постанові від 05.10.2022 у справі № 463/9914/20 вбачається, що якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики.

Згідно до ч.1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За правовими висновками, що викладені в постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 629/5364/13-ц, від 26.02.20 у справі № 205/5292/15-ц, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Отже, договір позики від 26.04.2018 та, як наслідок, договір позики від 15.05.2019 складались виключно для створення фіктивної заборгованості між їх сторонами та не пов`язані з реальними правовідносинами позики, оскільки гроші за ними не передавались, сторони оскаржуваного договору не мали на меті досягнення правових наслідків, які встановлені законом для договору поруки.

Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що оскаржуваний договір є фіктивним, укладеним не на забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 15.05.19 р., а на створення формальних умов для визнання фіктивної заборгованості Боржника, з подальшим виведенням з його власності єдиного нерухомого активу й одночасно головного джерела прибутку Боржника, на шкоду іншим кредиторам Боржника, Позивача тощо.

Підсумовуючи викладене, суд вважає позовні вимоги правомірними та обґрунтованими та задовольняє їх в частково до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ", Фізичної особи ОСОБА_2 , Фізичної особи ОСОБА_3 та визнає недійсним договорів поруки між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридичною компанією "СЕНАТ", Фізичною особою ОСОБА_2 , Фізичною особою ОСОБА_3 від 15.05.2019 р.

В частині вимог до ТОВ «Гран-Девелопмент» у позові відмовляється, оскільки до цієї юридичної особи жодних позовних вимог не пред`явлено та ТОВ «Гран-Девелопмент» не є стороною оскаржуваного Договору поруки та не є належним відповідачем у даній справі.

Згідно з статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Відповідно до ст. 114 Господарського процесуального кодексу, суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню господарського судочинства.

Ч. 4 ст. 11 ГПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з приписами ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Отже, справу розглянуто в розумний строк, із врахуванням поведінки сторін, її складності і наданих доказів.

Судові витрати

Ст. 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати в частині задоволення позову до Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ", Фізичної особи ОСОБА_2 , Фізичної особи ОСОБА_3 покладаються на відповідачів в рівних частинах.

Судові витрати в частині відмови у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 236-239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, суд

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити позов фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до відповідачів: Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" (65082, м. Одеса, Сабанєєв Міст, буд. 3; ), Фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ), Фізичної особи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 1: розпорядника майном Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича про визнання недійсним договору поруки укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридичною компанією "СЕНАТ", Фізичною особою ОСОБА_2 , Фізичною особою ОСОБА_3 від 15.05.2019.

2. Визнати недійсним договір поруки укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридичною компанією "СЕНАТ" (65082, м. Одеса, Сабанєєв Міст, буд. 3; ), Фізичною особою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ), Фізичною особою ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) від 15.05.2019.

3. Відмовити у задоволенні позову фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) до Товариства з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ"(04119, м. Київ, вул. Зоологічна, 4а, оф. 139; ) про визнання недійсним договору поруки укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Юридичною компанією "СЕНАТ", Фізичною особою ОСОБА_2 , Фізичною особою ОСОБА_3 від 15.05.2019.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Юридична компанія "СЕНАТ" (65082, м. Одеса, Сабанєєв Міст, буд. 3; ) на користь фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

5. Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 ; РНОКПП: НОМЕР_4 ) на користь фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

6. Стягнути з Фізичної особи ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 ) витрати зі сплати судового збору у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення господарського суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у порядку ст. 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 24.12.2025 у зв`язку із аварійними та плановими відключеннями електроенергії в Господарському суді Одеської області у вказаний період.

Копію рішення надіслати до електронного кабінету користувача підсистеми "Електронний суд": представнику ОСОБА_1 адвокату Бойко А.В.; ТОВ Юридична компанія "СЕНАТ"; Мигалю І.Г.

Копію рішення надіслати: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 ); Товариству з обмеженою відповідальністю "ГРАН-ДЕВЕЛОПМЕНТ" (04119, м. Київ, вул. Зоологічна, 4а, оф. 139).

Суддя Л.І. Грабован