РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2025Справа № 910/10265/25

Господарський суд міста Києва у складі: головуючого судді Князькова В.В. за участю секретаря судового засідання Рєпкіної Ю.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Акціонерного товариства «Київський завод «Радар», м.Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Рітейл», м.Київ

про стягнення 2 571 251,53 грн, -

За участю представників сторін:

від позивача: Риженко Л.І.

від відповідача: не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Київський завод «Радар» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Рітейл`про стягнення заборгованості по оренді у розмірі 1 286 992, 22 грн, пені в сумі 316 407,18 грн, 3% річних в сумі 90 776,22 грн, інфляційних втрат в сумі 299 176, 94 грн, заборгованості по сплаті за експлуатаційні послуги в сумі 215 368,97 грн та штрафу за порушення строків повернення майна у розмірі 362 530 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх обов`язків за договором оренди нерухомого майна від 21.02.2020 в частині внесення орендних платежів за період з 01.06.2022 по 25.12.2023, сплати експлуатаційних витрат за періоди лютий 2022, 01.06.2022-25.12.2023, а також повернення об`єкта оренди після дострокового припинення договору.

Ухвалою від 25.08.2025 відкрито провадження у справі; постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 24.09.2025.

Відповідачем відзив на позов подано не було. В контексті означеного судом враховано, що відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За приписами ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

24.09.2025 судом було відкладено підготовче засідання на 29.10.2025.

29.10.2025 судом було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.11.2025.

26.11.2025 судом було відкладено розгляд справи по суті на 24.12.2025.

У судовому засіданні 24.12.2025 представником позивача було в повному обсязі підтримано позовні вимоги.

Відповідач у судове засідання 24.12.2025 не з`явився, проте, судом було вчинено всі дії з метою належного повідомлення учасника справи про дату, час та місце розгляду справи. При цьому, суд зазначає наступне.

Частиною 5 статті 176 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 242 цього Кодексу, та з додержанням вимог частини четвертої статті 120 цього Кодексу.

Відповідно до частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Згідно ч.6 ст.6 Господарського процесуального кодексу України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Як встановлено судом відповідачем не здійснено реєстрацію електронного кабінету в підсистемі електронний суд.

З метою забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу, судом було направлено судову кореспонденцію по справі на адресу відповідача, яка була зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проте, вся судова кореспонденція повернулася до господарського суду з відміткою «за закінченням встановленого терміну зберігання».

З огляду на неявку відповідача, суд зазначає таке.

Згідно ч.1 ст.3 Господарського процесуального кодексу України судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий розгляд його справи.

У рішенні 15-рп/2004 від 02.11.2004 Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст.69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.

Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється не тільки на сферу виконання зобов`язань, а і на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають своєрідною межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.11 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»).

Отже, за висновками суду, неявка відповідач не перешкоджає розгляду спору у судовому засіданні 24.12.2025.

В судовому засіданні 24.12.2025 на підставі ст. 240 Господарського процесуального кодексу України підписано вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2020 між Публічним акціонерним товариством «Київський завод «Радар» (найменування якого змінено на Акціонерне товариство «Київський завод «Радар», орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «РЕНТ РІТЕЙЛ» (орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна, посвідченого, Сосновою І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за № 189, за умовами п.1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення корпусу №24 5 поверх: частину приміщення 20 - загальною площею 298 кв. м. що розміщені за адресою: м. Київ, вул. Німецька, 1 (літера А).

Майно передається в оренду з метою розміщення: офісу (п. 1.3. договору від 21.02.2020).

Передача майна в оренду не має наслідком виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається Орендодавець, а Орендар користується майном протягом строку дії договору. За цим Договором заборонена передача майна в суборенду без отримання письмового дозволу від Орендодавця в установленому порядку. Перехід права власності на майно до Орендаря за цим Договором не відбувається за будь яких обставин (п.п. 2.4, 2.5. договору).

Пунктом 2.1 договору передбачено, що орендар вступає у строкове платне користування майном з дати підписання сторонами акту приймання-передавання майна, який підписується сторонами до 60 календарних днів з дати підписання цього Договору і стає невід`ємною частиною договору.

Відповідно до п.3.1 договору орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за користування майном наперед щомісячно до 15 числа оплачуваного місяця.

Орендар зобов`язаний вчасно вносити орендну плату за користування майном незалежно від наслідків власної господарської діяльності (п.3.2 договору).

Згідно п. 3.3. договору експлуатаційні та інші витрати щодо утримання майна, здійснені Орендодавцем, не включаються до складу орендної плати. Орендар зобов`язаний відшкодовувати (оплачувати) зазначені витрати (послуги) на підставі та відповідно до додатків до договору №4 та №5.

Орендна плата (без урахування плати за землю) за базовий місць оренди становить 47 560,80 грн. з ПДВ (п.3.4. договору). 10. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом автоматичного коригування орендної плати за попередній місяць на розрахований державними органами статистики індекс інфляції (індекс споживчих цін) до попереднього місяці. В разі, якщо індекс інфляції становить менше 100,0% розмір орендної плати за користування майном коригуванню не підлягає (п.3.5 договору).

Договір вступає в дію з моменту його укладення та діє до 01 березня 2027 року в частині оренди (користування майном орендарем), а в частині повернення майна орендодавцеві, виконання грошових зобов`язань, відповідальності за порушення до повного виконання (п.п. 10.1 договору).

Пунктом 10.5 договору оренди визначено, що правовідносини сторін за цим договором не регулюються положеннями Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

За умовами п. 2.7. Договору у разі припинення або розірвання цього Договору, закінчення строку оренди Орендар зобов`язаний повернути Майно протягом трьох робочих днів. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання Сторонами акту приймання-передавання Майна. Орендодавець не має права ухилятися від підписання відповідного акту.

Відповідно до п. 9.7 Договору Орендар за прострочення повернення майна орендодавцеві зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі однієї десятої відсотка вартості майна, зазначеної у розділі 1 договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів - також додатково штраф у розмірі семи відсотків від вказаної вартості.

Згідно пунктів 9.2, 9.6. Договору оренди передбачена відповідальність Орендаря: Орендодавець має право застосувати щодо Орендаря всі види оперативногосподарських санкцій, передбачені у статті 236 Господарського кодексу України. За прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцеві неустойку-пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості.

Відповідно до додаткової угоди № 1 від 20.10.2020, посвідченої Сосновою І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 1938, до договору оренди нерухомого майна №189 від 21.02.2020 р, Сторони домовились пункти 1.1., 1,3., 2.1, 2.2. Договору викласти в наступній редакції:

« 1.1. Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення корпусу №24, 5-й поверх, частина приміщення 5- 298 кв.м. загальною площею 298 кв.м, що розміщені за адресою: м. Київ, вул. Німецька, 1 (Літера А) (далі - майно). Документ, який підтверджує право власності Орендодавця на майно, а саме: 78/100 частин є Свідоцтво про право власності серія ЯЯЯ №967499, видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва Виконавчого органу КМДА. Право власності Орендодавця зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно Кулинич В.Ч., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23.12.2013, номер запису про право власності 4011613, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 82.

1.3. Майно передається в оренду з метою розміщення: офісу, надання послуг, здійснення торгівельної діяльності.

2.1. Орендар вступає у користування Майном з дати підписання сторонами Акту приймання-передавання Майна, який підписується Сторонами і стає невід`ємною частиною Договору.».

Також додатковою угодою № 1, Сторони домовились про орендні канікули на три місяці для приведення об`єкту оренди до придатного для користування стану (п. 2.2. додаткової угоди №1).

Актом приймання-передавання орендованого майна від 20.10.2020, посвідченого Сосновою І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 1941,1942, Орендодавець передав, а Орендар прийняв у строкове платне користування нежитлові приміщення корпусу №24 -5 поверх: частину приміщення 5- загальною площею 298 кв.м, що розміщені за адресою: м. Київ, вул. Німецька (Літера А).

Орендавцем було направлено орендарю вимогу вих. №423 від 28.07.2023, в якій останній вимагає від Товариства з обмеженою відповідлаьністю «РЕНТ РІТЕЙЛ» сплатити заборгованість, яка виникла у період з червня 2022 по червень 2023 в загальній сумі 1360261,07 грн., без нарахування штрафних санкцій, яка складається з орендної плати 857564,35 грн. (за період з червня 2022 по червень 2023), та експлуатаційних витрат 239207,22 грн. (за період з березня 2022 по червень 2023), у повному обсязі протягом 10 робочих днів з дня отримання даної вимоги. У випадку непогашення заборгованості Акціонерним товариством «Київський завод «Радар» попереджено аідповідача про розірвання договору в односторонньому порядку. Вручення вимоги відповідачу підтверджується трекінгом поштового відділення № 291 з сайту Акціонерного товаритсва Укрпошта.

22.11.2023 позивачем направлено на адресу відповідача вимогу вих. №763 про погашення заборгованості за експлуатаційні послуги по договору оренди №189 від 21.02.2020 у які повідомлено, що за ним станом на 01 листопада 2023 обліковується заборгованість за надані експлуатаційні послуги за лютий 2022 та за період з червня 2022 по жовтень 2023 на загальну суму 314231,70 грн, а також, зокрема було надіслано на підпис акт наданих послуг за травень 2023 та рахунок РА000000570 від 31.05.2023.

Однак, як вказує позивач, відповіді на зазначені вище вимоги відповідач не надав, заборгованість не погасив, та продовжував користуватися орендованим майном.

З огляду на наведене позивач направив повідомлення вих. № 860 від 15.12.2023 про відмову від договору оренди нерухомого майна №189 від 21.02.2020, яким орендаря було повідомлено, що у зв`язку з порушенням п.п. 2.5, 5.2., 5.4, 5.7 умов договору оренди - нерухомого майна договір є розірваним з моменту одержання даного повідомлення про відмову від договору оренди нерухомого майна №189 від 21.02.2020. Повідомлення № 860 від 15.12.2023 було отримане відповідачем 25.12.2023, що підтверджується трекінгом поштового відділення № 474 з сайту Акціонерного товариства Укрпошта.

Актом приймання-передавання (повернення) майна від 26 березня 2025 року у зв`язку з розірванням з 25.12.2023 р в односторонньому порядку договору оренди від 21 лютого 2020 року № 189, та, відповідно, припиненням його дії з 25.12.2023, Відповідач передав, а Позивач прийняв нежитлові приміщення п`ятого поверху корпусу 24, частину приміщення 5 загальною площею 298,0 кв.м., за адресою: місто Київ, вул. Німецька, 1 (літ. А).

Проте, заборгованість відповідачем так погашено і не було, що і стало підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом. До того ж, враховуючи порушення строків повернення об`єкта оренди позивачем також було нараховано та заявлено вимоги про стягнення штрафу в сумі 362 530 грн.

Оцінюючи доводи позивача та наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення позовних. При цьому, суд зазначає таке.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

Згідно з ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За приписами ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за найм (оренду) майна може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за найм (оренду) майна встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за найм (оренду) майна. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Як було встановлено вище, відповідно до п.3.1 договору орендар зобов`язаний сплачувати орендну плату за користування майном наперед щомісячно до 15 числа оплачуваного місяця.

Орендар зобов`язаний вчасно вносити орендну плату за користування майном незалежно від наслідків власної господарської діяльності (п.3.2 договору).

Згідно п. 3.3. договору експлуатаційні та інші витрати щодо утримання майна, здійснені Орендодавцем, не включаються до складу орендної плати. Орендар зобов`язаний відшкодовувати (оплачувати) зазначені витрати (послуги) на підставі та відповідно до додатків до договору №4 та №5.

Орендна плата (без урахування плати за землю) за базовий місць оренди становить 47 560,80 грн. з ПДВ (п.3.4. договору). 10. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом автоматичного коригування орендної плати за попередній місяць на розрахований державними органами статистики індекс інфляції (індекс споживчих цін) до попереднього місяці. В разі, якщо індекс інфляції становить менше 100,0% розмір орендної плати за користування майном коригуванню не підлягає (п.3.5 договору).

Проте, як вказує позивач, відпоідачем своїх обов`язків із внесення орендної плати за період із червня 2022 по 25.12.2025 виконано не було, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість в сумі 1 286 992, 22 грн.

Дослідивши наведений позивачем розрахунок суми заборгованості з орендної плати, суд дійшов висновку, що останній є обґрунтованим та арифметично вірним, внаслідок чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо тверджень позивача про дострокове розірвання договору суд зазначає таке.

За приписами статей 651, 654 Цивільного кодексу України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Зміна або розірвання договору вчиняється в тій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд (ст.782 Цивільного кодексу України).

Зі змісту п.10.1 договору вбачається, що договір може бути достроково розірвано Орендодавцем в односторонньому порядку у разі невиконання Орендарем своїх зобов`язань, зокрема, у випадках, передбачених у статті 783 Цивільного кодексу України та в разі наявності простроченої заборгованості. Повідомлення про розірвання договору вважається врученим належним чином в разі направлення рекомендованим листом на адресу орендаря, зазначену у реквізитах даного договору.

У випадку виявлення Орендодавцем підстав для розірвання даного Договору, що зазначені в п. 1 даного Договору, Орендодавець зобов`язаний надіслати Орендарю письмову претензію з вимогою про усунення таких підстав в строк до 10 (десяти) робочих днів з дати отримання такої претензії Орендарем випадку, якщо Орендодавець посилається на пп. 5.3, 5.6, 5.9, 5.14 даного Договору, як на підставу -, розірвання даного Договору, Орендодавець зобов`язаний замовити належну експертизу, що підтвердить спростує обставини, що викладені Орендодавцем у претензії. У випадку, якщо Орендодавець посилається пп. 5.1, 5.2, 5.4, 5.5, 5.7, 5.8, 5.10, 5.11, 5.12, 5.13, 5.15-5.21 Договору, як на підставу для розірвання даного Договору, такі обставини мають бути підтверджені документально з урахуванням специфіки відповідного пункту.

Якщо орендар протягом 10 робочих днів від дати отримання претензії орендодавця не усуне підстави, що зазначені орендодавцем як підстави для розірвання договору і які підтверджені відповідно до цього договору, договір вважається розірваним на наступний робочий день після спливу строку, вказаного у цьому пункті.

Орендавцем було направлено орендарю вимогу вих. №423 від 28.07.2023, в якій останній вимагає від Товариства з обмеженою відповідлаьністю «РЕНТ РІТЕЙЛ» сплатити заборгованість, яка виникла у період з червня 2022 по червень 2023 в загальній сумі 1360261,07 грн., без нарахування штрафних санкцій, яка складається з орендної плати 857564,35 грн. (за період з червня 2022 по червень 2023), та експлуатаційних витрат 239207,22 грн. (за період з березня 2022 по червень 2023), у повному обсязі протягом 10 робочих днів з дня отримання даної вимоги. У випадку непогашення заборгованості Акціонерним товариством «Київський завод «Радар» попереджено аідповідача про розірвання договору в односторонньому порядку. Вручення вимоги відповідачу підтверджується трекінгом поштового відділення № 291 з сайту Акціонерного товаритсва Укрпошта.

22.11.2023 позивачем направлено на адресу відповідача вимогу вих. №763 про погашення заборгованості за експлуатаційні послуги по договору оренди №189 від 21.02.2020 у якому повідомлено, що за ним станом на 01 листопада 2023 обліковується заборгованість за надані експлуатаційні послуги за лютий 2022 та за період з червня 2022 по жовтень 2023 на загальну суму 314231,70 грн, а також, зокрема було надіслано на підпис акт наданих послуг за травень 2023 та рахунок РА000000570 від 31.05.2023.

Однак, відповіді на зазначені вище вимоги відповідач не надав, заборгованість не погасив, та продовжував користуватися орендованим майном. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

З огляду на наведене позивач направив повідомлення вих. № 860 від 15.12.2023 про відмову від договору оренди нерухомого майна №189 від 21.02.2020, яким орендаря було повідомлено, що у зв`язку з порушенням п.п. 2.5, 5.2., 5.4, 5.7 умов договору оренди - нерухомого майна договір є розірваним з моменту одержання даного повідомлення про відмову від договору оренди нерухомого майна №189 від 21.02.2020 Повідомлення № 860 від 15.12.2023 було отримане відповідачем 25.12.2023, що підтверджується трекінгом поштового відділення № 474 з сайту Акціонерного товариства Укрпошта.

Таким чином, договір оренди є таким, що розірваний орендодавцем в односторонньому порядку, та є розірваним з 05.01.2024, тобто, зі спливом 10-го строку після отримання провідомлення № 860 від 15.12.2023, а не 25.12.2023, як вказує позивач.

Судом вказувалось, що за умовами п. 2.7. Договору у разі припинення або розірвання цього Договору, закінчення строку оренди Орендар зобов`язаний повернути Майно протягом трьох робочих днів. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання Сторонами акту приймання-передавання Майна. Орендодавець не має права ухилятися від підписання відповідного акту.

Отже, останнім днем строку повернення орендованого майна після достроково розірвання договору було 10.01.2024.

Судом було встановлено, що майн обуло вернуто відповідачем лише за актом приймання-передавання (повернення) майна від 26 березня 2025 року.

Згідно з ч.1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до п. 9.7 Договору Орендар за прострочення повернення майна орендодавцеві зобов`язаний сплатити неустойку у розмірі однієї десятої відсотка вартості майна, зазначеної у розділі 1 договору за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів - також додатково штраф у розмірі семи відсотків від вказаної вартості.

Згідно пунктів 9.2, 9.6. Договору оренди передбачена відповідальність Орендаря: Орендодавець має право застосувати щодо Орендаря всі види оперативногосподарських санкцій, передбачені у статті 236 Господарського кодексу України. За прострочення виконання грошових зобов`язань за цим Договором Орендар зобов`язаний сплатити Орендодавцеві неустойку-пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період нарахування пені, від суми заборгованості.

Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України ) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та 3 % річних від простроченої суми.

У кредитора згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України є право вимоги до боржника щодо сплати, зокрема, інфляційних втрат річних за період прострочення в оплаті основного боргу.

З огляду на прострочення внесення орендних платежів та повернення об`єкта оренди після розіврання договору, позивачем було нараховано та заявлено до стягення пеню в сумі 316 407,18 грн, 3% річних в сумі 90 776,22 грн, інфляційні втрати в сумі 299 176, 94 грн та штрафу у розмірі 362 530 грн.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку, суд дійшов висновку, що останній є арифметично вірним, а отже, позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимог Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Рітейл» про стягнення заборгованості по сплаті за експлуатаційні послуги в сумі 215 368,97 грн суд зазначає таке.

Згідно п. 3.3. договору експлуатаційні та інші витрати щодо утримання майна, здійснені Орендодавцем, не включаються до складу орендної плати. Орендар зобов`язаний відшкодовувати (оплачувати) зазначені витрати (послуги) на підставі та відповідно до додатків до договору №4 та №5.

Наразі, обгрунтвуючи наявність заборгованості позивач посилається на долучений до матеріалів справи додаток №5 до договору оренди в різних редакціях, а також рахунки, які було складено на оплату експлуатаційних витрат.

Проте, суд критичто становить до такого обгрунтування позовних вимог в цій частині, виходячси з такого.

суд також зазначає, що згідно з ч.ч.1-3 ст.13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (п. 63 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїс-Матеос проти Іспанії» від 23 червня 1993).

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав.

До того ж, суд зазначає, що однією з засад здійснення господарського судочинства у відповідності до ст.2 Господарського процесуального кодексу України є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом

Принцип рівності сторін у процесі у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.33 Рішення віл 27.10.1993 Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б.В. проти Нідерландів»).

У п.26 рішення від 15.05.2008 Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» суд нагадує, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище у порівнянні з опонентом.

За приписами ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

У ст.77 Господарського процесуального кодексу України вказано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В контексті наведених засад господарського судочинства суд звертає увагу учасників судового процесу на приписи ст.79 Господарського процесуального кодексу України, згідно яких наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд зауважує, що стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (відповідні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Судом вказувалось, що обгрунтвуючи наявність заборгованості позивач посилається на долучений до матеріалів справи додаток №5 до договору оренди в різних редакціях, а також рахунки, які було складено на оплату експлуатаційних витрат.

Проте, позивачем не враховано, що додаток №5 (в різних редакціях), які додано до матеріалів справи, не містить підпису з борку орендаря, а фактично є односторонньо складеним докуметом з боку орендодавця.

До того ж, у п.11 договору вказано, що додатком №4 до договору є Умови надання експлуатаційних послуг.

У судовому засіданні 24.12.2025 на запитання суду представником позивача було підтверджено, що сторонами такого додатку укладено не було, як і підтверджено не уклдадання сторонами додатку №5.

До того ж, суд вважає за доцільне зауважити, що складені позивачем рахунки на оплату та часткове внесення платежів за попередні періоди не є доказом наявності заборгованості за спірний пероід. Наразі, в матеріалах справи відсутні жодні докази надання орендодавцем певних експлуатаційних послуг.

За таких обсставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стяггнення заборгованості по сплаті за експлуатаційні послуги в сумі 215 368,97 грн підлягають залишенню без задоволення як такі, що позбавлені належного доказового обгрнутвання.

Надаючи оцінку іншим доводам озивача судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п.5 ч.4 ст.238 Господарського процесуального кодексу України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того,

вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від

27 вересня 2001 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах №910/13407/17, №915/370/16 та №916/3545/15.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, всі інші заяви, клопотання, доводи та міркування позивача залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані, безпідставні та такі, що не спростовують висновків суду щодо часткового задоволенні позову.

Згідно приписів ст.129 Господарського процесуального кодексу України судовий збірпокладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 74, 76-80, 129, 236 - 240 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Задовольнити частково позов Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Рітейл» про стягнення заборгованості по оренді у розмірі 1 286 992, 22 грн, пені в сумі 316 407,18 грн, 3% річних в сумі 90 776,22 грн, інфляційних втрат в сумі 299 176, 94 грн, заборгованості по сплаті за експлуатаційні послуги в сумі 215 368,97 грн та штрафу за порушення строків повернення майна у розмірі 362 530 грн.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рент Рітейл» (03150, м.Київ, вул.Німецька, буд.1, ) на користь Акціонерного товариства «Київський завод «Радар» (03150, м.Київ, вул.Предславинська, буд.35, ) заборгованість по оренді у розмірі 1 286 992, 22 грн, пеню в сумі 316 407,18 грн, 3% річних в сумі 90 776,22 грн, інфляційні втрати в сумі 299 176, 94 грн, штраф за порушення строків повернення майна у розмірі 362 530 грн та судовий збір в розмірі 28 270,59 грн.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 26.12.2025.

Суддя В.В. Князьков