ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2025 р. Справа№ 910/15489/23

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Євсікова О.О.

Алданової С.О.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Міністерства юстиції України

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 про зупинення провадження, повний текст якої складено та підписано 16.09.2025

у справі № 910/15489/23 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Смарт-Лізинг»

до Міністерства юстиції України

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні стороні позивача - 1. СМАРТ ІНВЕСТМЕНТС (САЙПРУС) ЛТД (англ. «SMART INVESTMENTS (CY) LTD»

2. Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Смірнової Алли Сергіївни

3. Іони Елени

4. ОСОБА_1

5. ОСОБА_2

6. ОСОБА_3

7. ОСОБА_4

8. ОСОБА_5

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні стороні відповідача - 1. Кабінету Міністрів України

2. Служби безпеки України

про визнання незаконним та скасування в частині наказу Міністерства юстиції України №1562/5 від 02.05.2023,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

03.10.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-ЛІЗИНГ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування в частині наказу № 1562/5 від 02.05.2023.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний наказ безпосередньо порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, в структурі власності якого відбулась зміна кінцевих бенефіціарних власників, крім того наказ було прийнято відповідачем з істотним порушенням процедури його прийняття, він суперечить нормам матеріального та процесуального права, а викладені фактичні обставини, які були покладені в основу висновків Центральної колегії Міністерства юстиції України є такими, що не відповідають дійсності, а тому за твердженнями позивача Наказ №1562/5 від 02.05.2023 є незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Короткий зміст судового рішення що оскаржується

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 зупинено провадження у справі № 910/15489/23 до закінчення перегляду судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в касаційному порядку судових рішень у справі №910/10897/24, та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду. Зобов`язано учасників справи повідомити суд про усунення обставин, що викликали зупинення провадження у справі №910/15489/23.

Зупиняючи провадження у справі суд, з посиланням на пункт 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України виходив з того, що правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/10897/24, зокрема, про те до якої юрисдикції відноситься спори про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України, матиме суттєве значення для вирішення цієї справи, що переглядається, а також для єдності судової практики, враховуючи, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погодившись з цією ухвалою, Міністерство юстиції України (відповідач) звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні клопотання Кабінету Міністрів України про зупинення провадження у справі №910/15489/23 відмовити. Направити справу для продовження розгляду до Господарського суду міста Києва.

Апеляційна скарга, з посиланням на ст.ст. 56, 116, 254, 255 ГПК України, обґрунтована тим, що суд зупиняючи провадження у справі, дійшов помилкового висновку про подібність правовідносин у справах №910/14601/23 та №910/10897/24, що у свою чергу унеможливлює застосування судом положень пункту 7 частини 1 статті 228 ГПК України. Також скаржник вказує, що суд постановив ухвалу про зупинення провадження без врахування висновків, сформульованих Верховним Судом у постановах від 30.01.2020 у справі №826/5968/17, від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19, від 12.02.2020 у справі №1840/3241/18, від 17.02.2021 у справі №826/669/17. Крім того, Верховний Суд вже висловив свою позицію відносно юрисдикції аналогічних спорів, в тому числі і щодо оскарження наказу №1562/5 від 02.05.2023.

Правова позиція інших учасників справи

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СМАРТЛІЗИНГ» у своєму відзиві від 01.12.2025 не погодився з доводами апелянта, та зазначив, що зупиняючи провадження у справі суд обґрунтовано виснував, що вказані справи є подібними (тотожні предмет і підстави позову, а Товариствами оскаржується наказ Міністерства юстиції України з одних і тих самих підстав), отже від встановлених у справі №910/10897/24 висновків буде залежати вирішення спору у справі 910/15489/23. Просить врахувати при розгляді справи №910/15489/23 зміст цього відзиву на апеляційну скаргу. За наслідком розгляду апеляційної скарги, ухвалити рішення, яким апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду м. Києва від 16.10.2025 у справі №910/15489/23 - без змін.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Служба безпеки України у своєму відзиві від 14.11.2025 з вимогами апеляційної скарги погодилася. Вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Просить задовольнити апеляційну скаргу Міністерства юстиції України, а ухвалу Господарського суду м. Києва від 16.09.2025 у справі №910/15489/23 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не є перешкодою для апеляційного перегляду ухвали про зупинення провадження у справі. Про розгляд справи повідомлялись належним чином, про що в матеріалах містяться відповідні докази.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.10.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Алданова С.О., Євсіков О.О.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.10.2025 постановлено у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/15489/23 та відкласти вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги до надходження матеріалів справи №910/15489/23.

20.10.2025 матеріали справи надійшли до апеляційного суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.10.2025 апеляційну скаргу відповідача залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 260 ГПК України через те, що скаржником порушено строк на апеляційне оскарження ухвали. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.

На виконання вимог ухвали відповідач подав заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.11.2025 клопотання Міністерства юстиції України про поновлення строку на усунення недоліків апеляційної скарги задоволено. Поновлено Міністерству юстиції України строк на усунення недоліків апеляційної скарги у справі №910/15489/23. Поновлено Міністерству юстиції України пропущений строк на подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі №910/15489/23. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі №910/15489/23. Закінчено проведення підготовчих дій. Розгляд апеляційної скарги постановлено здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі у строк до 02.12.2025 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 02.12.2025 (включно).

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов наступних висновків.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Під час розгляду справи в суді першої інстанції третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Кабінет Міністрів України заявив усне клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі 910/10897/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МЛП-Чайка" до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Доган Месут про визнання протиправним та скасування наказу та за позовом третьої особи із самостійними вимогами щодо предмета спору - Компанії "Марсфілд Лімітед" (Marsfield Limited) до Міністерства юстиції України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Територіальне об`єднання БЕБ у Київській області, про визнання протиправним та скасування наказу. Вказані справи є пов`язаними, адже від встановлених у справі №910/10897/24 висновків буде залежати вирішення спору у справі 910/15489/23 щодо юрисдикції цих судових спорів.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції цілком обґрунтовано погодився з доводами Кабінету Міністрів України щодо необхідності зупинення провадження у справі.

Колегія вважає, що правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/10897/24, зокрема, про те до якої юрисдикції відноситься спори про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України, матиме суттєве значення для вирішення цієї справи, що переглядається, а також для єдності судової практики, враховуючи, що постанова Верховного Суду є остаточною і виступає джерелом формування судової практики.

Щодо подібності справи № 910/15489/23 зі справою №910/10897/24

Основним доводом апелянта в апеляційній скарзі зазначено те, що суд першої інстанції зупиняючи провадження у справі, дійшов помилкового висновку про подібність правовідносин у справі №910/10897/24 зі справою що переглядається, що на його думку унеможливлює застосування судом положень пункту 7 частини 1 статті 228 ГПК України.

Колегія вважає цей довід помилковим з огляду на таке.

Процесуальний кодекс та інші законодавчі акти не містять визначення поняття "подібні правовідносини", а також будь-яких критеріїв визначення подібності правовідносин з метою врахування відповідного висновку, тому для розуміння відповідних термінів звертається до правових висновків, викладених у судовому рішенні Великої Палати Верховного Суду.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

Правовий аналіз подібності справ

У справі № 910/15489/23 яка розглядається предметом розгляду є наступні позовні вимоги.

Товариство з обмеженою відповідальністю «СМАРТ-ЛІЗИНГ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Міністерства юстиції України про визнання незаконним та скасування в частині наказу № 1562/5 від 02.05.2023.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що оскаржуваний наказ безпосередньо порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, в структурі власності якого відбулась зміна кінцевих бенефіціарних власників, крім того наказ було прийнято відповідачем з істотним порушенням процедури його прийняття, він суперечить нормам матеріального та процесуального права, а викладені фактичні обставини, які були покладені в основу висновків Колегії відповідача є такими, що не відповідають дійсності, а тому за твердженнями позивача Наказ №1562/5 від 02.05.2023 є незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

Акціонером позивача з часткою 100% є іноземна компанія СМАРТ ІНВЕСТМЕНТС(САЙПРУС) ЛТД (англ. «SMART INVESTMENTS (CY) LTD») з зареєстрованим місцезнаходженням: Зінас Кантер енд Орігенус 3035, Лімасол, Республіка Кіпр.

Про зміну структури власності СМАРТ ІНВЕСТМЕНТС(САЙПРУС) ЛТД позивачу стало відомо від самого власника.

01.02.2022 відбулась зміна акціонерів пойменованої особи з ОСОБА_5 (колишній єдиний акціонер власника позивача) на підставі Трастових угод.

Державна реєстрація змін відомостей про кінцевого бенефіціарного власника здійснена 06.01.2023.

У подальшому на підставі Висновку центральної Колегії Мінюсту з розгляду скарги на рішення та дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Мінюсту було прийнято Наказ 1562/5 від 02.05.2023 за скаргою від 10.04.2023 №5/7/1/2-9056 Головного управління контррозвідувального забезпечення об`єктів критичної інфраструктури та протидії фінансуванню тероризму Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України про скасування реєстраційних дій.

Підставами висновку і наказу є застосовані щодо ОСОБА_5 санкції прийняті рішенням РНБО та введені в дію Указом Президента України від 01.12.2022 №820/2022.

Позивач, не погоджуючись із наказом Мінюсту зазначає, що скаргу подано особою, на права та обов`язки якої жодним чином не впливають ні зміни у структурі власності ні власне реєстраційні дії.

Також позивач зазначив, що двомісячний строк на оскарження реєстраційної дії сплив 06.03.2023.

Крім того, порушено порядок розгляду скарги, зокрема не повідомлено позивача, як заінтересованої особи, про час та місце розгляду скарги, та не надіслано скарги, чим не забезпечено реальну можливість взяти участь у засіданні для того, щоб його було почуто, а пояснення було прийнято і враховано.

У справі №910/10897/24, що перебуває у провадженні Верховного Суду розглядаються такі позовні вимоги.

Товариство з обмеженою відповідальністю "МЛП-Чайка" звернулось в суд з позовом до Міністерства юстиції України про визнання протиправним і скасування наказу останнього від 04.09.2024 № 2619/5 "Про задоволення скарг", яким анульовані реєстраційні дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) від 04.08.2022 № 029005201 про зміну керівника ТОВ "МЛП-Чайка", та від 08.12.2022 № 032005201 про внесення відомостей щодо кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "МЛП-Чайка".

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виданий Міністерством юстиції України наказ № 2619/5 від 04.09.2024 «Про задоволення скарг» є незаконним та таким, що порушує законні права і інтереси ТОВ «МЛП-Чайка», адже, приймаючи спірний наказ Міністерство юстиції вийшло за межі своїх повноважень, втрутившись у внутрішні справи товариства; не дослідило всіх обставин та не врахувало, що скасовані реєстраційні дії щодо зміни керівника та бенефіціарного власника товариства були проведені виключно на законних підставах; санкції, введені у 2021 - 2022 роках, не стосуються ні ТОВ «МЛП-Чайка», ні його кінцевого бенефіціарного власника (Догана Месута), що свідчить про відсутність в діях реєстратора порушень законодавства України. Також позивач зазначив, що Міністерство юстиції неправомірно прийняло до розгляду скарги Територіального управління БЕБ у Київській області, які були неналежно оформлені, подані з пропуском визначеного законом строку, а права скаржника - не порушені.

В межах цієї справи №910/10897/24 до Господарського суду м. Києва звернулася Компанія «Марсфілд Лімітед» (Marsfield Limited) (далі - Компанія »Марсфілд Лімітед») з позовом третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору.

У обґрунтування свого позову третя особа із самостійними вимогами вказала, що Мін`юст, скасовуючи наказом № 2619/5 від 04.09.2024 реєстраційні дії щодо зміни відомостей про керівника та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ «МЛП-Чайка», порушив корпоративні права Компанії «Марсфілд Лімітед», як учасника ТОВ «МЛП-Чайка». Так, відповідач вийшов за межі своїх повноважень, безпідставно задовольнив скарги ТУ БЕБ, оскільки станом на дату вчинення оскаржуваних останнім реєстраційних дій зміни до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань», які зобов`язують реєстратора проводити перевірку наявності факту застосування санкцій відповідно до вимог Закону України «Про санкції», не були запроваджені; скарги ТУ БЕБ були подані до Мін`юсту неналежно оформленими та з порушенням строку, що є підставою для залишення їх без розгляду, також вони не містять обґрунтованих доводів про те, що керівники та бенефіціарні власники ТОВ «МЛП-Чайка» підпадають під дію санкційного законодавства.

Отже, за результатами правового аналізу релевантності зазначених справ колегія дійшла висновку, що зупиняючи провадження у справі суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказані справи є подібними (тотожні предмет і підстави позову, позивачами - товариствами оскаржується наказ Міністерства юстиції України з одних і тих самих підстав), отже від встановлених у справі №910/10897/24 висновків Верховного Суду буде залежати вирішення спору у справі 910/15489/23 щодо юрисдикції спорів.

Щодо обставин, які є підставою для зупинення провадження у справі

Ухвалою Верховного Суду від 29.07.2025 передано справу № 910/10897/24 на розгляд судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з метою відступу від висновку, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів від 04.03.2025 у справі №910/5996/24, щодо віднесення спорів про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України до господарської юрисдикції.

Верховний Суд у складі палати Касаційного господарського суду для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів ухвалою від 06.08.2025 прийняв справу № 910/10897/24 до свого провадження.

Відповідно до даних Єдиного державного реєстру судових рішень до теперішнього часу ця справа перебуває на розгляді Верховного Суду у складі палати Касаційного господарського суду для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав і цінних паперів.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу про зупинення провадження, нібито дійшов помилкового висновку про подібність правовідносин у справі № 910/15489/23 та у справі №910/10897/24, що у свою чергу, унеможливлювало застосування цим судом положень п. 7 ч. 1 ст. 228 ГПК України, а відтак, така ухвала підлягає скасуванню.

Зокрема, у справі № 910/10897/24 Верховний Суд (серед іншого) виснував таке:

«Підстави передачі справи на розгляд судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів

22. Предметом касаційного перегляду є судові рішення попередніх інстанцій про визнання протиправним і скасування наказу Мін`юсту, згідно з яким за зверненнями ТУ БЕБ у ЄДР анульовані реєстраційні дії про зміну керівника та кінцевого бенефіціарного власника ТОВ "МЛП-Чайка".

24. За висновком колегії суддів ця справа не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

25. Критеріями розмежування судової юрисдикції, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

26. Велика Палата Верховного Суду роз`яснила, що, вирішуючи питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України, щодо віднесення до господарських правовідносин, зокрема правовідносин, які виникають з некомерційної діяльності, спрямованої на забезпечення матеріально-технічних умов функціонування таких суб`єктів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 (провадження № 12-294гс18, пункт 4.11) визначено ознаки спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду: наявність між сторонами господарських відносин, урегульованих Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, та спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.08.2019 у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19, пункт 74) зроблено висновок, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом (пункт 8.9 постанови від 01.02.2022 № 910/5179/20).

27. Зокрема, частиною першою статті 20 ГПК України унормовано, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах (пункти 3 та 4 частини першої статті 20 ГПК України).

28. Отже, за змістом цієї норми господарські суди розглядають спори, що виникають з корпоративних відносин, до яких відносять, зокрема, спори між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), включно з учасником, який вибув. Предметом таких спорів є питання, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності юридичної особи. Винятком є трудові спори (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України).

29. Господарські суди розглядають спори, що виникають з правочинів щодо корпоративних прав (пункт 4 частини першої статті 20 ГПК України). Це включає спори, що стосуються акцій, часток, паїв та інших корпоративних прав в юридичній особі. Винятком є правочини, що виникають із сімейних та спадкових правовідносин.

30. У пункті 13 частини першої статті 20 ГПК України також передбачено, що господарські суди розглядають вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, визнання недійсними актів, що порушують права на майно (майнові права), якщо такі вимоги є похідними: від спору щодо такого майна або майнових прав чи спору, що виник з корпоративних відносин, якщо цей спір підлягає розгляду в господарському суді і переданий на його розгляд разом з такими вимогами.

31. Тобто ГПК України визначає, що вимоги щодо реєстраційних дій можуть розглядатися господарськими судами за певних умов. Такі вимоги повинні бути, зокрема, похідними від спору, що виник з корпоративних відносин. Спір, що виник з корпоративних відносин, повинен бути переданим на його розгляд разом з такими похідними вимогами.

32. Верховний Суд сформував практику щодо застосування положень пунктів 3 та 4 частини першої статті 20 ГПК України у подібних правовідносинах.

33. Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок щодо предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах у постанові від 04.06.2019 у справі № 821/1504/17 (провадження № 11-1265апп18).

34. Так, у справі № 821/1504/17 за позовом фізичної особи до Мін`юсту, комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації, треті особи: державні реєстратори, приватний нотаріус, обласна філія комунального підприємства, товариство, фізична особа, про визнання протиправним та скасування наказу, скасування реєстраційних дій та зобов`язання відновити реєстраційну дію Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що реєстраційні дії, скасовані наказом Мін`юсту, були вчинені на підставі, зокрема, договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі, і спірні правовідносини виникли саме, зокрема, щодо правомірності переходу частки у статутному капіталі цього товариства до іншої особи, призначення керівника та зміни місця його знаходження, а отже, існує спір про право, що унеможливлює розгляд цієї справи за правилами адміністративного судочинства.

35. При цьому Велика Палата Верховного Суду у справі № 821/1504/17, відхиляючи аргументи сторони звернула увагу на те, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/8424/17 (провадження № 12-39гс18) викладений правовий висновок щодо розгляду цих спорів саме у порядку адміністративного судочинства. Позовні вимоги у зазначеній справі стосувалися визнання незаконними та скасування рішень Комісії Департаменту державної реєстрації та нотаріату Мін`юсту про скасування рішень державного реєстратора, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав власності на земельні ділянки, та про поновлення записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Натомість у справі, що розглядається, спір виник щодо належності часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю. Отже, правовідносини не є подібними.

36. Важливим аспектом у справі у справі № 821/1504/17 було те, що Мін`юст скасував реєстраційну дію, проведену державним реєстратором за зверненням іншої фізичної особи, яка вважала, що її право було порушено, існував спір між цією фізичною особою та позивачем у справі про оскарження наказу Мін`юсту щодо правомірності переходу частки у статутному капіталі ТОВ.

37. Надалі у постанові від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19 Велика Палата Верховного Суду роз`яснила (уточнила) порядок застосування цих висновків і зазначила таке: "Щодо посилання скаржника на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 910/8424/17 (провадження № 12-39гс18), Велика Палата Верховного Суду зазначає, що у цьому судовому рішенні сформульовано висновок, що спір з приводу законності рішень Мін`юсту, виданих у формі наказів про скасування рішень державного реєстратора, прийнятих Мін`юстом внаслідок перевірки процедури здійснення реєстрації, - підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання Мін`юстом владних управлінських функцій. Також у пункті 50 цієї постанови зазначено, що оскільки спір у цій справі стосується виключно проведення державної реєстрації права власності, а не підстав набуття такого права, та не є спором про право, а підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства з огляду на те, що виник внаслідок виконання відповідачем владних управлінських функцій та має публічно-правовий характер".

38. Ураховуючи ці постанови та висновки Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі суддів палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у постанові від 11.10.2021 у справі № 910/5971/20 виснував, що: "наказ Мін`юсту, прийнятий за результатом розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації або територіального органу у сфері державної реєстрації юридичних осіб, оскаржується особою, права та законні інтереси якої порушено. Якщо позивач заявив лише вимогу про скасування наказу у сфері державної реєстрації юридичних осіб як основну, Мін`юст може бути єдиним відповідачем у справі. Такі спори підлягають розгляду за правилами господарського судочинства як найбільш наближені до спорів, що виникають з корпоративних відносин та щодо прав в юридичній особі, які відповідно до пункту 3 та пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України відносяться до юрисдикції господарських судів. Позовна вимога про визнання наказу незаконним є належною, відповідає такому способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, що визначений у пункті 10 частини другої статті 16 ЦК України та у частині другій статті 20 ГК України".

39. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.02.2021 у справі № 821/669/17 зробила такі висновки: "Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір. До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта (інших суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17). Спір, що розглядається, не є спором між учасниками публічно-правових відносин, оскільки відповідач, приймаючи оскаржуваний наказ про скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно (право оренди на спірні земельні ділянки), не мав публічно-правових відносин саме з позивачем. Прийняте відповідачем оскаржуване рішення про скасування державної реєстрації ухвалене за скаргою іншої особи, а не позивача. Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу. Визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію права оренди земельних ділянок за позивачем є захистом прав третьої особи на земельні ділянки від їх порушення іншою особою, за якою було зареєстровано аналогічне право щодо того ж самого нерухомого майна. Позивач фактично обґрунтував позовні вимоги наявністю у нього права оренди і відсутністю такого права у ТОВ (особа, яка подала скаргу до Мін`юсту) і, як наслідок, відсутністю в останнього правомірного інтересу щодо скасування права оренди у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ФГ".

40. Велика Палата Верховного Суду сформулювала загальні висновки щодо компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ.

41. Зокрема, публічно-правовим вважається спір, у якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції, тобто хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого суб`єкта, а останній відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого владного суб`єкта, у яких одна особа може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є виконання ним публічно-владних управлінських функцій саме в тих правовідносинах, у яких виник спір (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 914/2006/17 (пункти 5.7, 5.8), від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 02.04.2019 у справі № 137/1842/16-а та від 17.06.2020 у справі № 826/10249/18 (пункти 18, 19)).

42. Натомість, спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, зокрема, за таких умов: а) участь у спорі суб`єкта господарювання; б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, іншими актами цивільного і господарського законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. На такі ознаки підвідомчості спору господарському суду Велика Палата Верховного суду вказала в постанові від 15.10.2019 у справі № 911/1834/18.

43. При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин, а суб`єкт владних повноважень у цих правовідносинах реалізує свої владо-управлінські функції (пункт 112 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 420/12471/22, провадження № 11-114апп24).

44. Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

45. Згідно з частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

46. У справі, що розглядається:

a) відсутній спір про право між двома рівними суб`єктами господарювання щодо частки у статутному капіталі чи корпоративні права у товаристві. Позов подано на захист права виключно від порушень з боку суб`єктів владних повноважень;

b) держава в особі її органів у спірних правовідносинах не є суб`єктом цивільних правовідносин. Позивач прагне захистити свої права виключно від дій держави в особі її органів (Мін`юсту, ТУ БЕБ), а не від іншого суб`єкта приватного права, який має аналогічні корпоративні права у спірних правовідносинах;

c) у цій справі відсутні будь-які треті особи (суб`єкти господарювання), які б оспорювали корпоративні права позивачів у спірних правовідносинах. Такою особою, що оскаржує це право, є ТУ БЕБ - суб`єкт владних повноважень, що діє в межах реалізації своїх повноважень на виконання Закону України "Про санкції";

d) спір у справі не стосується права на частку у статутному капталі (корпоративні права) як об`єкт прав, щодо яких держава заявляє свої майнові права. Наказ Мін`юсту є актом державного управління, спрямованим на забезпечення законності в сфері реєстрації, а не на вирішення приватноправових суперечок між суб`єктами господарювання;

e) позивачі не оскаржують сам факт зміни власника чи керівника за своєю суттю (наприклад, внаслідок прийняття неправомірного рішення загальних зборів іншими особами), а оскаржують рішення Мін`юсту, яке скасувало вже зареєстровані зміни на підставі оцінки (перевірки, контролю) Мін`юстом дотримання санаційного законодавства за заявою ТУ БЕБ. Тобто позивачі є об`єктом застосування владних повноважень Мін`юсту. Вони не вирішують між собою чи будь з ким внутрішньокорпоративний конфлікт, дії Мін`юсту не стосуються такого конфлікту. Предметом оскарження є рішення державного органу, прийняте за зверненням іншого органу державної влади при реалізації державної санкційної політики.

47. Отже, спір у справі виник між позивачами та державою в особі її уповноважених органів щодо порядку застосування Закону України "Про санкції".

48. Наказ Мін`юсту, що оскаржується, прийнятий унаслідок реалізації Мін`юстом владно-управлінських функцій у сфері нагляду та контролю за законністю рішень, дій та бездіяльності державних реєстраторів, суб`єктів державної реєстрації, що делеговані Мін`юсту державою на підставі скарг ТУ БЕБ, який також діяв як суб`єкт владних повноважень на виконання Закону України "Про санкції". Ані Мін`юст, ані БЕБ не є рівноправними учасниками цивільних правовідносин щодо корпоративних прав у товаристві.

49. Підставою скарг було недотримання реєстратором, як суб`єктом державної реєстрації, вимог Закону України "Про санкції" та рішень Ради національної безпеки і оборони України, про які йдеться раніше. Дії ТУ БЕБ з подання скарг до Мін`юсту спрямовані не на захист його приватноправових інтересів, а на захист інтересів держави шляхом реагування на наявні і потенційні загрози національним інтересам України, що спрямовано на запобігання протиправних дій особами, щодо яких застосовані персональні санкції. Це також указує на публічно-правову природу правовідносин, які склалися між учасниками цієї справи при розгляді Мін`юстом його скарг.

50. Тобто, визначаючи спір як корпоративний чи спір про цивільне право, Велика Палата Верховного Суду вважала, що такий спір існує не між позивачем та Мін`юстом, а між особою, яка звернулася до Мін`юсту, вважаючи свої права порушеними, та особою, яка провела реєстраційні дії за такою заявою. Тобто між тими особами приватного права, які одночасно заявляють свої права на частку у капіталі чи об`єкт нерухомого майна, не погоджуючись із проведеними реєстраційними діями чи їх скасуванням.

51. Водночас відсутність у цьому випадку у ТУ БЕБ приватноправового інтересу нівелює наявність між учасниками справи спору про право, що є визначальним для віднесення таких спорів до господарської юрисдикції.

52. Колегія суддів також вважає, що у даному випадку, слід брати до уваги те, що 15.12.2023 (тобто після того, як сформована практика щодо оскарження наказів Мін`юсту) набрав чинності Закон України "Про адміністративну процедуру" від 17.02.2022 № 2073-IX.

53. Велика Палата Верховного Суду не формувала практику щодо юрисдикції спорів з урахуванням Закону України "Про адміністративну процедуру".

54. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду звернув увагу на те, що з набранням чинності 15.12.2023 Законом України від 17.02.2022 № 2073-IX "Про адміністративну процедуру", цим Законом встановлюються єдині правила взаємодії органів державної влади, місцевого самоврядування, інших державних органів з фізичними та юридичними особами під час розгляду та вирішення адміністративних справ (пункт 46 постанови від 08.07.2025 у справі № 320/16011/24).

55. З метою адаптації національного законодавства до системи права Європейського Союзу та виконання Україною зобов`язань у сфері Європейської інтеграції прийнято Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів у зв`язку з прийняттям Закону України "Про адміністративну процедуру" від 10.10.2024 № 4017-IX.

56. Цей Закон спрямований на приведення чинного законодавства у відповідність із Законом України "Про адміністративну процедуру" у всіх галузях, охоплених його сферою застосування, шляхом внесення змін до 196 законодавчих актів.

57. Зокрема, згідно з цим законом частину восьму статті 15 Закону України "Про центральні органи виконавчої влади" доповнено абзацом, зокрема, накази міністерства, які є адміністративними актами, оскаржуються в порядку, визначеному Законом України "Про адміністративну процедуру", до міністерства, яке прийняло такий адміністративний акт, якщо при ньому утворено комісію з розгляду скарг, крім випадків, якщо законами України визначено інший суб`єкт розгляду скарги, та/або до адміністративного суду. У разі якщо при міністерстві комісію з розгляду скарг не утворено, такі накази оскаржуються до адміністративного суду.

58. Отже, Закон визначає прямо, що наказ міністерства, який є адміністративним актом, оскаржується до адміністративного суду. Водночас Велика Палата Верховного Суду робила висновки, що спір є приватноправовим і підвідомчим господарському суду, якщо відсутність у законі норма, що прямо передбачала би вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

59. Тобто після внесення відповідних змін накази міністерства, які є адміністративними актами, оскаржуються до адміністративного суду, оскільки у законі є норма, що прямо передбачала вирішення такого спору в адміністративному суді.

60. Адміністративний акт - рішення або юридично значуща дія індивідуального характеру, прийняте (вчинена) адміністративним органом для вирішення конкретної справи та спрямоване (спрямована) на набуття, зміну, припинення чи реалізацію прав та/або обов`язків окремої особи (осіб) (пункт 3 частини першої статті 2 Закону України "Про адміністративну процедуру").

61. Після прийняття цього Закону Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 08.07.2025 у справі № 400/11859/24 сформував такі висновки: "Враховуючи той факт, що правовідносини, пов`язані з анулюванням реєстраційних дій, стосуються реалізації функцій публічної адміністрації у сфері державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, вони підпадають під дію Закону № 2073-ІХ як адміністративна справа, що розглядається суб`єктом владних повноважень шляхом прийняття відповідного адміністративного акта. Зазначені правовідносини не включені до вичерпного переліку винятків, визначеного частиною другою статті 1 зазначеного закону, отже, не виключені з його сфери правового регулювання. При цьому, колегія суддів наголошує, що ключова особливість цивільних правовідносин, закріплена в частині першій статті 12 Цивільного кодексу України, полягає в тому, що учасники таких правовідносин здійснюють свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Натомість в цій справі дії та рішення державного реєстратора чітко окреслені приписами Закону № 1952-IV і виключно в межах норм зазначеного закону має право діяти реєстратор, вчиняючи дії, пов`язані з державною реєстрації речових прав на нерухоме мано. Отже, у цій справі спірні правовідносини мають ознаки публічно-правових, оскільки дії державного реєстратора, зокрема, щодо анулювання реєстраційних дій регламентовані імперативними нормами Закону № 1952-IV, що виключає вільний розсуд та зобов`язує реєстратора діяти виключно в межах наданих законом повноважень. Зважаючи на сферу дії Закону № 2073-ІХ, а також враховуючи приписи статті 125 Конституції України та статті 19 КАС України, колегія суддів зазначає, що спір щодо рішення державного реєстратора про анулювання реєстраційної дії, яке прийняте ним в рамках адміністративної процедури, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства".

62. Тобто Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду після змін до Закону змінив підхід щодо визначення юрисдикції спору, пов`язаного з оскарженням реєстраційних дій, що обумовлено тим, що законодавець визначив, що ця категорію спорів належить до юрисдикції адміністративних судів.

63. Водночас Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 04.03.2025 у справі №910/5996/24, погодившись із апеляційним господарським судом про необхідність вирішення спору у порядку господарського судочинства, висловив позицію про те, що такий спір пов`язаний зі створенням, діяльністю та управлінням юридичною особою. При цьому відхилив доводи нотаріуса про те, що спір виник виключно щодо реалізації Мін`юстом і Службою безпеки України своїх публічно-владних управлінських функцій і про те, що він не може бути кваліфікований як похідний від спору, що виник з корпоративних відносин, на тій підставі, що скасування рішення Мін`юсту може розглядатися як основна вимога, якщо позивач обґрунтовує його незаконність порушенням закону саме державним органом під час розгляду скарги.

64. У справі № 910/5996/24 предметом спору було визнання незаконним і скасування наказу Мін`юсту, скасування реєстраційної дії і зобов`язання її поновити у ЄДР. Реєстраційна дія, вчинення якої оскаржувалося до Мін`юсту, здійснювалася щодо позивача - товариства з обмеженою відповідальністю, а до Мін`юсту подавалася скарга Службою безпеки України з підстав недотримання приватним нотаріусом, як суб`єктом державної реєстрації, вимог Закону України "Про санкції" та рішення РНБО "Про окремі аспекти діяльності релігійних організацій в Україні і застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)".

65. Колегія суддів вважає, що категорії справ, де підставами позову є процедурні порушення, вчинені Мін`юстом при прийнятті оскаржуваних наказів, належить розглядати за правилами адміністративного судочинства, позаяк спір пов`язаний безпосередньо із захистом прав, свобод чи інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади і розв`язанню підлягають питання, пов`язані з реєстрацією змін до відомостей про юридичну особу. Окрім того, законодавець відніс цю категорію спорів до юрисдикції адміністративних судів.

66. Аналіз наведеного вище дає підстави стверджувати, що наразі очевидною є необхідність формування єдиної правозастосовчої практики стосовно застосування частини тринадцятої статті 20 ГПК України у такій категорії спорів.

67. Тому з метою забезпечення правової визначеності та подолання сумнівів щодо тлумачення положень чинного законодавства у контексті спірних правовідносин, колегія суддів вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.03.2025 у справі № 910/5996/24, ухваленій судовою палатою для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду, щодо віднесення зазначених спорів до господарської юрисдикції.

68. Відповідно до частини першої статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.

69. Оскільки колегія судів у цій справі вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів від 04.03.2025 у справі № 910/5996/24, то для формування за наведених вище обставин єдиної правозастосовчої практики справу № 910/10897/24 на підставі частини другої статті 302 ГПК України слід передати на розгляд палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.».

Отже, враховуючи викладені Верховним Судом обставини, правовий аналіз вимог чинного Законодавства та практики Великої Палати Верховного Суду у спірних правовідносинах, суд апеляційної інстанції вважає, що зазначений правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №910/10897/24 щодо юрисдикції судового спору про визнання протиправним та скасування наказу Міністерства юстиції України у подібних правовідносинах (подібні предмет та підстави позову) матиме суттєве значення для вирішення справи № 910/15489/23.

Доводи апелянта про необхідність врахування правових висновків Верховного Суду у справі № 826/5968/17, у справі № 910/7781/19, у справі №1840/3241/18, у справі №826/669/17 колегія відхиляє, адже застосування правових висновків Верховного Суду здійснюється судами хронологічно за актуальними на час розгляду справи постановами Верховного Суду. Разом з цим у справі №910/10897/24 Верховний Суд зазначив, що вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів з палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів від 04.03.2025 у справі № 910/5996/24.

Колегія вважає, що перелічені обставини підлягають обов`язковому врахуванню при вирішення питання щодо зупинення провадження у справі № 910/15489/23.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Надаючи правову оцінку доводам апелянта за результатами апеляційного перегляду справи колегія дійшла наступних висновків.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (в іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

У пункті 4 частини 4 статті 17 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

Згідно з частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та частиною 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно використав своє право зупинити провадження у справі з підстав, визначених відповідно до пункту 7 частини 1 статті 228 Господарського процесуального кодексу України, адже питання юрисдикції судового спору є важливим у дотриманні принципу розгляду справи компетентним судом, судом, визначеним Законом. Цей принцип є однією з фундаментальних складових права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 § 1 Європейської конвенції з прав людини.

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржене судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів пункт 7 частини 1 статті 228, 280 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 про зупинення провадження у справі №910/15489/23 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного суду у порядку та строк, передбачений ст.ст.287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді О.О. Євсіков

С.О. Алданова