ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2025 року м.Дніпро Справа № 908/1801/24

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Верхогляд Т.А. (доповідача),

суддів: Іванова О.Г., Мороз Ф.В.

секретар судового засідання: Абадей М.О.

представники сторін:

від позивача: Калашнікова М.О.

відповідач у судове засідання не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Заложа Вадима Дмитровича на рішення господарського суду Запорізької області від 21.10.2024 року у справі №908/1801/24 (суддя Левкут В.В.)

за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд. 1-Д, м. Київ, 01001)

до відповідача Фізичної особи-підприємця Заложа Вадима Дмитровича ( АДРЕСА_1 )

про стягнення 736 414,23 грн,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Запорізької області від 21.10.2024 року у справі №908/1801/24 позов задоволено.

Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Заложа Вадима Дмитровича ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (вул. Грушевського, буд. 1-Д, м. Київ, 01001; ідентифікаційний код 14360570) 673 187,98 грн. (шістсот сімдесят три тисячі сто вісімдесят сім грн. 98 коп.) заборгованості за тілом кредиту, 63 226,25 грн. (шістдесят три тисячі двісті двадцять шість грн. 25 коп.) заборгованості по процентам за користування кредитом та 8 836,97 грн. (вісім тисяч вісімсот тридцять шість грн. 97 коп.) судового збору.

Рішення суду обґрунтовано доведеністю факту неналежного виконанням відповідачем кредитного договору №-КД-1 від 08.04.2021 року в частині своєчасного повернення суми кредиту.

Суд вказав, що заборгованість відповідача становить 736 414,23 грн. та складається з: 673 187,98 грн. заборгованості за тілом кредиту; 63 226,25 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом, які були нараховані відповідно до приписів ст.ст.526, 530, 610, 1048, 1049, 1054 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

Апелянт вважає, що суд неповно дослідив докази, не вірно надав їм оцінку, неправильно з`ясував та встановив обставини, що мають суттєве значення для справи та вирішення спору, порушим норми матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Апелянт зазначає, що:

- при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції формально оцінив доводи відповідача, які викладені у відзиві на позовну заяву;

- відхиляючи пояснення відповідача щодо неможливості виконання кредитного договору, суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку, що відповідач не надав доказів повідомлення позивача про настання форс-мажорних обставин, оскільки сторони у кредитному договорі не встановлювали особливих умов щодо настання форс-мажорних обставин та повідомлення про їх настання, а тому у спірних правовідносинах такі обставини регулюються на загальних засадах;

- є необґрунтованими висновки суду щодо необхідності надання відповідачем доказів повідомлення про настання форс-мажорних обставин, про недоведеність відповідачем, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості здійснення чергових платежів по кредиту;

- судом першої інстанції допущені порушення норм процесуального законодавства, а саме - справа розглянута у порядку спрощеного провадження, тоді як предметом спору у даній справі є стягнення заборгованості на суму 673 187,98 грн., що перевищує сто розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- під час підготовки до апеляційної скарги було виявлено, що сума процентів у розмірі 63 226,25 гри. не відповідає сумі заборгованості по процентам, яка зазначена в електронному кабінеті клієнта ФОП Залож В.Д., оскільки вказано, що заборгованість по процентам становить - 11 352,20 грн.; під час розгляду справи в суді першої інстанції дана обставина не була відома з технічних причин.

Скаржник просить скасувати рішення господарського суду Запорізької області від 21.10.2024 року у справі № 908/1801/24 та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову; стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи, наведені апелянтом, заперечує проти задоволення апеляційної скарги, просить оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Звертає увагу, що судова практика Верхового Суду вказує, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання. Саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору.

Позивач вказує, що відповідачем доказів звернення до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" з повідомленням про настання форс- мажорних обставин, які унеможливлюють виконання зобов`язань за договором, не надано. Також не надано доказів того, що саме введення воєнного стану стало причиною неможливості здійснення скаржником чергових платежів за кредитним договором та сплати процентів.

Крім того, зауважує, що згідно приписів діючого законодавства відсутність коштів у відповідача та зупинення ним господарської діяльності не вважаються форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

Апелянт у судове засідання 18.08.2025 року не з`явився, участь свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвала про відкриття апеляційного провадження від 04.06.2025 року, якою судом призначено розгляд апеляційної скарги Заложа В.Д. на 18.09.2025 року на 16 год.45 хв., направлялась апелянту на поштову адресу, вказану ним в апеляційній скарзі, і така ж адреса вказана в позовній заяві м.Запоріжжя, вул. Петра Сагайдачного (раніше: вул. Бородінська) 6/112.

Оскільки явка сторін у судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, колегія суддів вважала можливим провести розгляд апеляційної скарги за відсутності апелянта.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, перевіривши повноту встановлення господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається, що скаржник зазначає три доводи на скасування оскаржуваного ним рішення безпідставний розгляд справи в порядку спрощеного провадження, невідповідність розрахунку заборгованості по процентам та неврахування судом форс-мажорних обставин, які унеможливлюють виконання відповідачем умов кредитного договору.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що справа необґрунтовано була розглянута в спрощеному проваджені, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 250 Господарського процесуального кодексу України господарське судочинство здійснюється за правилами загального або спрощеного позовного провадження. Питання про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Частиною 5 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Частиною 2, 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно із ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача суми 736 414,23 грн., розмір якої не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та справа не відноситься до визначеного ч. 4 ст. 247 Господарського процесуального кодексу України виключного переліку категорій справ, які не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до висновку, що справа є справою незначної складності та може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до ухвали місцевого господарського суду від 03.07.2024 року у даній справі позовну заяву Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Клопотання про інший порядок розгляду справи сторонами не заявлялось.

Отже, доводи скаржника в цій частині апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права є безпідставними.

Апелянт не спростовує і з матеріалів справи вбачається, що Акціонерним товариством комерційний банк Приватбанк (надалі - Банк, позивач) та фізичною особою-підприємцем Заложем Вадимом Дмитровичем (надалі - Позичальник, відповідач) 08.04.2021 року був укладений кредитний договір № -КД-1 (надалі Договір).

Відповідно до п. А.1 Договору вид кредиту невідновлювальна кредитна лінія.

Згідно із п. А.2 Договору ліміт цього договору: 1453124,10 грн., у тому числі на наступні цілі: у розмірі 1 448 000,00 грн. на подолання карантинних обмежень; у розмірі 5 124,10 грн. на сплату страхових платежів у випадку та у порядку, передбачених п.п. 2.1.5, 2.2.12 цього договору.

Термін повернення кредиту 01.04.2024 року (п. А.3 Договору).

Пунктом 2.1.2 Договору передбачено, що Банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів на підставі розрахункових документів Позичальника на цілі, відмінні від сплати страхових платежів, у межах суми, обумовленої п. 1.1. цього Договору, а також за умови виконання Позичальником зобов`язань, передбачених п. 2.2.1, 2.2.12 цього договору.

Відповідно до п. п. 2.2.1, 2.2.2. 2.2.3 Договору позичальник зобов`язується використовувати кредит на цілі та у порядку, передбаченому п. 1.1 цього договору; сплатити проценти за користування кредитом відповідно до п. п. 4.1, 4.2, 4.3 цього договору; повернути кредит у терміни, встановлені п. п. 1.2, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2 цього Договору.

Пунктом 4.1 Договору сторони узгодили, що за користування кредитом у період з дати списання коштів з позичкового рахунку до дати погашення кредиту згідно з п.п. 1.2, 2.2.3, 2.2.16, 2.2.17, 2.3.2, 2.4.1 цього Договору Позичальник сплачує проценти у розмірі, зазначеному у п.п. А.6, А.6.1 цього Договору. У випадку встановлення Банком у порядку, передбаченому п. 2.3.12 цього Договору, зменшеної процентної ставки, умови цього пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки.

Пунктом А.6 Договору визначено, що за користування кредитом Позичальник сплачує проценти у розмірі 14,32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості.

За умовами п. 4.3 Договору сплата процентів за користування кредитом, передбачених п.п. 4.1, 4.2 цього Договору, здійснюється у дату сплати процентів.

Дата сплати процентів зазначена у п. А.8 цього договору.

Відповідно до п. А.8 Договору проценти, встановлені п.п. А.6, А.6.1, нараховуються та сплачуються щомісячно, датою списання є 1-е число кожного місяця, починаючи з дати підписання цього договору, якщо інше не передбачене п 7.3 цього договору. У випадку несплати процентів вони вважаються простроченими (крім випадків розірвання цього договору згідно з п. 2.3.2 цього договору). Платежі по кредиту сплачуються відповідно до графіку, який є невід`ємною частиною договору.

Згідно із п. 6.1 Кредитного договору цей договір вважається укладеним з моменту його підписання шляхом накладення кваліфікованого електронного підпису усіма його сторонами.

Пунктом 7.3 Кредитного договору передбачається можливість сплати процентів у режимі 24/7/365, тобто погашення що здійснюється у будь-яку годину, у будь-який календарний день, у тому числі у вихідні та святкові дні, починаючи з дати підписання цього договору.

Також, 08.04.2021 року Банком (позивачем) та Позичальником (відповідачем) укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, відповідно до підпункту а пункту 1 якої сторони узгодили, що протягом строку кредиту, зазначеного в п. А.3. Кредитного договору, за умови належного виконання Позичальником положень Порядку, Програми фінансової державної підтримки суб`єктів малого та середнього підприємства (далі Програма) та умов цієї Додаткової угоди, Позичальник має право на отримання фінансової державної підтримки.

Згідно із п. 2.1 Додаткової угоди за користування кредитом на умовах та в порядку визначених цією Додатковою угодою, Позичальник сплачує банку базову процентну ставку, яка становить 14,32% річних. Розмір базової процентної ставки визначений за формулою: Індекс UIRD (3 місяці) + 7%;

де Індекс UIRD український індекс ставок за депозитами фізичних осіб, що розраховується на основі номінальних ставок ринку депозитів фізичних осіб, які оголошуються банками України на строк 3 місяці. На дату укладання цієї Додаткової угоди значення індексу береться на дату, що передує даті підписання цієї Додаткової угоди, або остання, що опублікована на офіційному сайті Національного Банку України.

Банк щокварталу з урахуванням зміни зазначеного індексу переглядає розмір базової процентної ставки. При перегляді розміру базової процентної ставки банк використовує розмір індексу UIRD, що офіційно визначений на 14 число останнього місяця календарного кварталу або розміру, що с останнім до цієї дати та опублікованим на сайті; Національного Банку України, надалі дата перегляду розміру базової процентної ставки. Датою зміни розміру базової процентної ставки за користування кредитом є 1-ше число першого місяця календарного кварталу, що слідує за кварталом, в якому банк визначив розмір індексу UIRD для розрахунку базової процентної ставки на наступний календарний квартал.

Відповідно до п. 2.2 Додаткової угоди у випадку прострочення понад 15 днів позичальником своїх зобов`язань по погашенню кредиту і/або процентів в розмірі, зазначеному в п. 2,3, 2.7 цієї Додаткової угоди, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом в порядку та розмірі:

- в період прострочення з 1-го до 15-го включно в розмірі базової процентної ставки, що діяла на період прострочення;

- в період з 16 числа місяця, в якому виникла прострочена заборгованість до дати її погашення в розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно п. 2.1 цієї Додаткової угоди + 5% річних;

- в період з дати погашення заборгованості до кінця місяця, в якому існувала заборгованість в розмірі базової процентної ставки, що діяла на дату сплати.

Пунктом 2.7 Додаткової угоди визначено, що погашення кредиту Позичальник здійснює рівними частинами в строки і розмірах, що зазначені в Додатку 1 (Графік погашення кредиту, що є невід`ємною частиною цієї додаткової угоди.

Згідно із п. 2.10 Додаткової угоди у випадку порушення Позичальником строку повернення кредиту, зазначеного в п. А.3 кредитного договору Позичальник зобов`язується сплатити Банку заборгованість за кредитом, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст. 625 ЦК України встановлюються за домовленістю сторін у розмірі, визначеному за формулою: розмір базової процентної ставки з урахуванням її зміни згідно з п. 2.1 цієї додаткової угоди + 5% річних.

Додатком № 1 до Додаткової угоди № 1 Кредитного договору є Графік платежів, яким Банк і Позичальник погодили, що з 1-ого місяця (наступний за датою укладення Кредитного договору), до 01.04.2024 Позичальник зобов`язаний щомісячно погашати 40 222,22 грн. основної суми кредиту (загальний розмір 1448000,00 грн.).

В подальшому сторонами підписано Договори про внесення змін до Кредитного договору №-КД-1 від 08.04.2021 року та відповідно до останнього Договору про внесення змін від 01.03.2023 року сторони дійшли згоди внести зміни до умов кредитування позичальника перед банком за кредитним договором №-КД-1 від 08.04.2021 на наступних умовах:

1) Позичальник підтверджує свої зобов`язання перед Банком щодо погашення заборгованості за Договором, яка складається з: суми неповернутого кредиту 792668,60 грн. (сімсот дев`яносто дві тисячі шістсот шістдесят вісім грн. 60 коп.); суми нарахованих до 28.02.2023 та не сплачених Позичальником процентів за користування кредитом 80,62 грн.

2) Погашення Позичальником заборгованості за Договором, розмір якої визначено згідно п.п. 1). п. І. цього Договору про внесення змін, здійснюється наступним чином: повернення кредиту (погашення заборгованості за кредитом), а також погашення заборгованості за нарахованим та несплаченим процентами за користування кредитом здійснюється в строки/терміни встановлені в Графіку погашення заборгованості, що наведений в Додатку №1 до цього Договору про внесення змін (що є Додатком №1 до Договору), з урахуванням змін внесених цим Договором про внесення змін.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання кредитного договору Банк надав Позичальнику кредитні кошти в розмірі 1448000,00 грн., що підтверджується виписками по рахунку № НОМЕР_2 та НОМЕР_3 .

В період з 30.04.2021 року по 06.02.2024 року відповідачем періодично вносились чергові платежі та здійснювалось погашення заборгованості по кредиту в загальній сумі 774 812,02 грн. Заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 673 187,98 грн.

За період користування кредитом з 16.04.2021 року по 27.03.2024 року Банком нараховано проценти за користування кредитом, залишок заборгованості за якими, з урахуванням часткової сплати процентів Позичальником, складає 63 226,25 грн.

Невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором в частині погашення заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитом стало підставою звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.

За приписами ст. 1054 Цивільного кодексу України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 193 Господарського кодексу України, який діяв на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Норми права аналогічного змісту містить ст. 526 Цивільного кодексу України.

У відповідності до приписів ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання є недопустимою, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 Цивільного кодексу України).

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач надав відзив на позовну заяву і не спростовував факт укладання договору, отримання кредитних коштів, наявність заборгованості та правильність нарахованих до стягнення сум.

Між тим, в апеляційній скарзі зазначає, що під час підготовки до апеляційної скарги було виявлено, що сума процентів у розмірі 63 226,25 гри. не відповідає сумі заборгованості по процентам, яка зазначена в електронному кабінеті клієнта ФОП Залож В.Д., оскільки вказано, що заборгованість по процентам становить - 11 352,20 грн. і що ця обставина час розгляду справи в суді першої інстанції апелянту не була відома.

Щодо вказаних посилань відповідача колегія суддів звертає увагу на наступне:

Відповідно до ст. ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ст. ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вказано вище, відповідно до ч.ч.1,2 ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апелянт належних та допустимих доказів того, що розрахунок заборгованості по процентам є неправильним, не надав, в чому полягає неправильність розрахунку позивача скаржник не вказав, власний розрахунок не надав, доводи скаржника в цій частині апеляційної скарги відхиляються колегією суддів як необґрунтовані, тому що:

- порушення відповідачем своїх зобов`язань підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_4 ;

- розміри нарахованих відсотків підтверджується розрахунком заборгованості та випискою по рахунку № НОМЕР_5 ;

- часткова сплата заборгованості за кредитом підтверджується випискою № 1089.

Щодо посилання скаржника на форс-мажорні обставини як підставу для відмови в позові, колегія суддів звертає увагу на наступне:

Відповідно до ч.1 ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Згідно з ч.2 ст. 218 Господарського кодексу України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб`єкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов`язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов`язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" передбачено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості.

Ознаками форс-мажорних обставин є такі елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за конкретних умов господарської діяльності. Тобто ознаками форс-мажорних обставин є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність (див. пункт 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2018 року у справі № 910/7495/16).

Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (аналогічний висновок викладено в пункті 38 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 року у справі № 912/3323/20).

Разом з тим, форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін. Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. Тобто, мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін.

Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність (схожий правовий висновок викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 року у справі № 917/1053/18, від 30.11.2021 року у справі № 913/785/17, від 25.01.2022 року в справі № 904/3886/21, від 30.05.2022 року у справі № 922/2475/21, від 31.08.2022 року у справі № 910/15264/21).

У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2019 року у справі № 917/1053/18 зазначено, що лише посилання сторони у справі на наявність обставин непереборної сили та надання підтверджуючих доказів не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин, яке не потребує оцінки суду. Саме суд повинен на підставі наявних у матеріалах доказів встановити, чи дійсно такі обставини, на які посилається сторона, є надзвичайними і невідворотними, що об`єктивно унеможливили належне виконання стороною свого обов`язку.

Водночас у постанові від 31.08.2022 року у справі № 910/15264/21 Верховний Суд виснував, що між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин.

У свою чергу, в пунктах 75-77 постанови від 19.08.2022 року у справі № 908/2287/17 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала таке:

"Тобто сертифікат видається торгово-промисловою палатою за зверненням однієї зі сторін спірних правовідносин (сторін договору), яка (сторона) оплачує (за винятком суб`єктів малого підприємництва) послуги торгово-промислової палати. Водночас інша сторона спірних правовідносин (договору) позбавлена можливості надати свої доводи і вплинути на висновки торгово-промислової палати.

Таке засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) може вважатися достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин для сторін договору, якщо вони про це домовилися, але не пов`язує суд у випадку виникнення спору між сторонами щодо правової кваліфікації певних обставин як форс-мажорних.

Звідси Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду зазначає, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 926/2343/16, від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 25.11.2021 у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу".

Крім того, повідомлення про форс - мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Хоча й форс - мажорні обставини впливають, як правило, на одну сторону договору (виконавця), але вони мають негативні наслідки насамперед для іншої сторони договору, яка не отримує його належне виконання. Отже, своєчасне повідомлення іншої сторони про настання форс-мажорних обставин спрямоване на захист прав та інтересів іншої сторони договору, яка буде розуміти наявність вказаних обставин та, можливо, зможе зменшити негативні наслідки форс-мажору. Такі висновки, викладено у постанові Верховного Суду від 23.08.2023 року у справі № 910/6234/22.

Про те, що сторона позбавляється права посилатися на форс - мажорні обставини через несвоєчасне повідомлення має бути прямо зазначено в договорі. Подібний за змістом правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22.06.2022 року у справі № 904/5328/21.

В даній справі колегія суддів встановила, що апелянт обґрунтовує наявність форс-мажорних обставин у цій справі повномасштабною військовою агресією російської федерації проти України, що стало підставою для введення в Україні воєнного стану.

Проте, скаржником не надано відповідних доказів повідомлення позивача про неможливість виконувати зобов`язання за цим договором унаслідок дії обставин непереборної сили. На це вірно звернув увагу суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

З боку скаржника відсутні докази Торгово-промислової палати України щодо виникнення обставин непереборної сили та унеможливлення виконання саме зобов`язання за укладеним сторонами Договором внаслідок непереборної сили.

Також матеріали справи не містять доказів, що за зверненням відповідача до Торгово-промислової палати України отримано сертифікат (відповідь) стосовно того, що введення воєнного стану є форс-мажорні обставини та є об`єктивною неможливістю виконувати свої зобов`язання за Договором.

Крім того, воєнний стан на території України не означає, що відповідач не може здійснювати підприємницьку діяльність та набувати кошти.

Все вищевикладене є підставою для висновку про те, що доводи оскаржуваного рішення скаржником не спростовано. Апеляційна скарга не доведена і задоволенню не підлягає.

Судові витрати за її розгляд згідно ст.129 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 275, 276 , 281-283 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 21.10.2024 року у справі № 908/1801/24 залишити без змін.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 17.12.2025 року.

Головуючий суддя Т.А. Верхогляд

Суддя О.Г. Іванов

Суддя В.Ф. Мороз