ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 рокум. ОдесаСправа № 916/3358/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Богатиря К.В.

суддів: Поліщук Л.В., Філінюка І.Г.

секретар судового засідання Шаповал А.В.

представників сторін у судове засідання не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу: Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ»

на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025

по справі №916/3358/25

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ»

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельна компанія «АЛЬЯНС»

про стягнення 431 024,34 грн, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина.

До Господарського суду Одеської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельна компанія «АЛЬЯНС» про стягнення 431 024,34 грн за договором поставки від 25.04.2019 № 116/1, з яких 112 534,96 грн основного боргу, 172 910,83 грн пені, 83 861,07 грн інфляційних втрат, 17 272,68 грн 3% та 44 444,80 грн штрафу.

Позов обгрунтовано тим, що відповідач прострочив виконання зобов`язання з оплати поставленого на підставі договору поставки від 25.04.2019 № 116/1 товару.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельна компанія «АЛЬЯНС» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» 112 534,96 грн основного боргу, 8 645,54 грн пені, 83 861,07 грн інфляційних втрат, 17 272,68 грн 3% річних, 2 222,24 грн штрафу та 4 497,08 грн судового збору; в решті позову відмовлено; повернуто з державного бюджету Товариству з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» 675,21 грн судового збору, сплаченого квитанцією № 0548-1298-1341-9608 від 01.09.2025.

Приймаючи дане рішення, суду першої інстанції виходив з того, що позивачем було визнані позовні вимоги про стягнення основного боргу у сумі 112 534,96 грн.

Крім того, у зв`язку з порушенням строку виконання основного зобов`язання обґрунтованими є вимоги про стягнення 83 861,07 грн інфляційних втрат та 17 272,68 грн 3% річних.

Суд також вказав, що позивачем було обґрунтовано пеню у сумі 172 910,83 грн та штраф у сумі 44 444,80 грн.

Однак, з огляду на кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії російської федерації проти України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки на 95 %, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника.

Аргументи учасників справи.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25.

Апелянт вказує, що затримка з оплати боржника за отриманий товар є порушенням грошового зобов`язання, що негативно вплинула на платоспроможність і безперервність господарської діяльності кредитора - позивача, ускладнила виконання ним зобов`язань перед контрагентами та бюджетом, заміщення товару і інше. Тому заявлена позивачем сума пені та штрафу співмірна реальним наслідкам і не є «каральною».

Позивач також вказав, що заборгованість відповідача виникла ще до початку введення воєнного стану в Україні. Відповідач ніколи не дотримувався строків щодо вчасного розрахунку за отриманий товар, що вбачається з оборотно сальдової відомості по рахунку 361, яка є в матеріалах справи. А після введення в Україні воєнного стану відповідач взагалі перестав звертати увагу на порушення умов договору, хибно сподіваючись, що кредитор забуде про борг, або відмовиться від нього. Така недобросовісна поведінка Відповідача змусила ТОВ «КРАФТ» домагатися відновлення свого права через суд на підставі законодавства України та умов Договору, який сторони погодили перед підписанням без примусу та вигідному для обох сторін.

Апелянт зазначив, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для зменшення штрафних санкцій на 95% в цілому є передчасним.

Керуючись викладеним вище, апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.25 у справі № 916/3358/25 в частині зменшення розміру неустойки (штрафу та пені) на 95% та постановити нове рішення у цій частині: стягнути штраф 44 444,80 грн та пеню 172 910,83 грн у повному обсязі.

Рух справи у суді апеляційної інстанції.

Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи №916/3358/25 було визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Богатир К.В., судді Поліщук Л.В., Філінюк І.Г., що підтверджується витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.10.2025.

На момент надходження апеляційної скарги, матеріали справи №916/3358/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду не надходили.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 відкладено вирішення питання про можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду; доручено Господарському суду Одеської області невідкладно надіслати матеріали справи №916/3358/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.

До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/3358/25.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 20.11.2025; призначено справу №916/3358/25 до розгляду на 11.12.2025 о 12:30; встановлено, що засідання відбудеться у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду за адресою: м. Одеса, пр. Шевченка, 29, зал судових засідань № 7, 3-ій поверх; явка представників учасників справи не визнавалися обов`язковою; роз`яснено учасникам судового провадження їх право подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами; роз`яснено учасникам судового провадження їх право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду у тому числі із застосуванням власних технічних засобів.

11.12.2025 представники сторін у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце його проведення повідомлялися належним чином.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 120 ГПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.

Як вбачається з матеріалів справи, копія ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.11.2026, якою призначено справу №916/3358/25 до розгляду на 11.12.2025 о 12:30, була отримана в електронному кабінеті позивачем 06.11.2025, відповідачем 06.11.2025.

Крім того, апелянт клопотав розглянути справу за відсутності його представника.

Явка представників сторін у судове засідання, призначене на 11.12.2025, не визнавалась апеляційним господарським судом обов`язковою, про наявність у сторін доказів, які відсутні у матеріалах справи та без дослідження яких неможливо розглянути апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25, до суду не повідомлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в даному судовому засіданні повинен відбутися розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25 по суті, не дивлячись на відсутність представників сторін, повідомлених про судове засідання належним чином. Відсутність зазначених представників у даному випадку не повинно заважати здійсненню правосуддя.

Фактичні обставини, встановлені судом.

25.04.2019 Товариство з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» (Постачальник) та Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОЕКТНО-БУДІВЕЛЬНА КОМПАНІЯ «АЛЬЯНС» (Покупець) уклали договір поставки № 116/1, за умовами якого Постачальник зобов`язується передати у власність Покупця металопродукцію, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити Товар.

Ціна за одиницю товару та загальна вартість кожної партії товару узгоджується сторонами і вказується в специфікації або у рахунку постачальника (п. 2.1).

Згідно п. 2.2. Договору, загальна сума Договору складає загальну вартість поставленого Товару, яка зазначена у підписаних Сторонами видаткових накладних.

Відповідно до п. 2.3 договору, покупець здійснює оплату протягом 10 календарних днів з дня отримання партії товару від постачальника. Одномоментний ліміт заборгованості покупця перед постачальником не може перевищувати 1 000 000,00 грн.

Згідно п. 2.8. Договору, при оплаті Покупцем Товару, якщо згідно з призначенням платежу неможливо визначити, за яку саме партію Товару здійснюється оплата, такі перераховані ним кошти йдуть в першу чергу на погашення заборгованості Покупця перед Постачальником, яка виникла раніше за цим Договором, згідно з документами і виконання умов цього Договору.

Відповідно до 3.2.1. Договору, покупець зобов`язаний прийняти товар від постачальника та здійснити оплату за товар в строки і порядку, передбачені цим Договором та/або Специфікацією, або у рахунку Постачальника, або повернути Товар за свій рахунок в кількості та асортименту згідно видаткової накладної, протягом трьох робочих днів після отримання письмової вимоги Постачальника.

Згідно п. 4.1. поставка Товару може здійснюватися партіями або одноразово на умовах, зазначених в Специфікації або у Рахунку Постачальника.

Згідно з п. 6.3 Договору, за прострочення строків оплати товару, встановлених в Договорі та додатках до нього, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки за весь період прострочення.

Відповідно до п. 6.4 договору, за кожний випадок порушення обов`язку згідно п. 3.2.1. Договору покупець сплачує Постачальнику штраф у розмірі 10% від вартості поставленого Товару.

Згідно з п. 9.1 цей договір набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2019, а якщо за 15 днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не заявить письмово про намір його розірвати, то договір вважається продовженим на наступний календарний рік.

Позивач за період з 25.04.2019 по 13.08.2021 поставив відповідачу металопродукцію на загальну суму 2 161 8264,20 грн, а відповідач частково розрахувався на суму 2 150 5729,24 грн, на підтвердження чого надано оборотно-сальдову відомість (а.с.17).

Також позивачем надано до матеріалів справи рахунки, видаткові та товарно-транспортні накладні (які підписані відповідачем та скріплені його печаткою) а також платіжні інструкції.

Таким чином, заборгованість відповідача за отриману продукцію становить 112 534,96грн.

Відповідач у відзиві на позов визнав основний борг.

Мотивувальна частина.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Частиною 2 ст. 269 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У даному випадку, рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.25 у справі № 916/3358/25 оскаржується виключно в частині зменшення штрафу та пені на 95%.

Таки чином, колегія суддів переглядає рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.25 у справі № 916/3358/25 виключно в частині позовних вимог про стягнення штрафу у сумі 44 444,80 грн та пені у сумі 172 910,83 грн.

В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.25 у справі №916/3358/25 не переглядається.

Розглянувши матеріали господарської справи, доводи та вимоги апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям у відповідній частині рішення про задоволення позову, виходячи з таких підстав.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки не доведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов, у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.

За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).

Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір № 116/1 від 25.04.2019 є договором поставки.

Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу частини другої статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За умовами частини першої статті 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.

Покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (частина перша статті 692 Цивільного кодексу України).

Як зазначено вище, відповідно до п. 2.3 договору відповідач мав оплатити отриманий товар протягом 10 календарних днів від дати його отримання.

Як встановлено матеріалами справи, та не заперечується сторонами у справі, заборгованість за раніше отриманий товар за різними поставками, у зв`язку з недоплатою відповідачем сум, станом на початок дня 13.08.21 становила 769 371,35 грн.

13.08.2021 позивач виставив відповідачеві рахунок № Сф-0017401 на суму 444 448,00 грн в т.ч. ПДВ (а.с. 18), в якому був зазначений товар, його вартість та кількість, що відповідає п. 2.1. Договору.

В цей же день, 13.08.2021 позивач поставив відповідачеві товар на суму 444 448,00 грн в.т.ч. ПДВ, що підтверджується видатковою накладною № КТ 13-08-41, підписаною Сторонами та ТТН № 13-08-41.

Як вбачається з оборотно-сальдової відомості, після отримання товару по видатковій накладній № КТ 13-08-41 від 13.08.21 Відповідач здійснював наступні платежі:

1) 13.08.2021 Відповідач здійснив оплату в сумі 390 250,00 грн. (платіжна інструкція № 46549702) з посиланням на рахунок № 14873 від 20.07.2021. Рахунок № Сф-0014873 Відповідач отримав 20.07.2021 року. Поставка товару, який вказаний в цьому рахунку було скасовано, проте 09.08.2021 Відповідач зробив оплату в сумі 150 000,00 грн., з посиланням на рахунок № 14873 від 20.07.2021 (ця сума увійшла в погашення заборгованості, яка була до 13.08.2021), що підтверджується платіжною інструкцією № 4238 та 13.08.2021 в сумі 390 250,00 грн., з посиланням на рахунок № 14873 від 20.07.2021, що підтверджується платіжною інструкцією № 46549702. Так як Відповідач не звертався до Позивача з листом про повернення помилково перерахованих грошових коштів, Позивач зарахував суму 390 250,00 грн в рахунок погашення заборгованості за раніше отримай товар, а саме, 769 371,35 грн (сума боргу яка виникла до 13.08.21).

Так, станом на 14.08.2021 заборгованість відповідача за раніше отриманий товар зменшилась до 379 121,35 грн. (769 371,35 - 390 250,00), та залишався не оплаченим товар на суму 444 448,00 грн. граничний термін сплати якого припадав на 23.08.2021 включно.

2) 20.08.2021 Відповідач здійснив оплату в сумі 213 486,50 грн. (платіжна інструкція № 46549781) з посиланням на рахунок №28038 від 28.12.2020, сума якого становила 463 486,50 грн., та по якому була поставлена партія товару на суму 463 486,50 грн, що підтверджується видатковою накладною № КК28-12-30 від 28.12.2020, яка підписана Сторонами та ТТН № 28-12-30. Відповідач, хоча і з порушенням строків оплати, проте розрахувався за отриманий товар по ВН № КК28-12-30, що підтверджується платіжною інструкцією № 46549781 від 20.08.2021 та № 839 від 24.02.2021.

Таким чином, станом на 20.08.2021 заборгованість Відповідача за раніше отриманий товар становила 165 634,85 грн. (379 121,35 - 213 486,50), та залишався не оплаченим товар на суму 444 448,00 грн, граничний термін сплати якого припадає на 23.08.2021 включно.

3) 03.11.21 Відповідач здійснив оплату в сумі 67 790,00 грн. (платіжна інструкція № 46550440) з посиланням на рахунок № 27016 від 24.12.2020 на суму 67 790,00 грн. Згідно видаткової накладної № КК28-12-36 від 28.12.2020, яка підписана Сторонами, ТТН № 28-12-36 та акту надання послуг з прорізання металопрокату та доставки на суму 1240,00 грн., Відповідач отримав товар на суму 67 790,00 грн, що відповідає сумі, зазначеній у рахунку та сумі оплати.

Таким чином, станом на 03.11.2021 заборгованість Відповідача за раніше отриманий товар становила 97 844,85 грн. (165 634,85 - 67 790,00),

4) 03.11.21 Відповідач здійснив оплату в сумі 80 499,50 грн. (платіжна інструкція № 46550442) з посиланням на рахунок №2645 від 24.02.2021 на суму 523 200,00 грн. по якому була поставлена партія товару на суму 523 200,75 грн, що підтверджується видатковою накладною № КТ24-02-38 від 24.02.2021, ТТН № 24-02-38. Відповідач, хоча і з порушенням стрів оплати, проте розрахувався за отриманий товар, що підтверджується платіжною інструкцією № 2454 від 17.05.2021 на суму 200 000,00 грн., № 2895 від 08.06.2021 на суму 100 000,00 грн. № 4297 від 10.08.2021 на суму 100 000,00 грн. № 46550442 від 03.11.2021 на суму 80 499,50 грн. заборгованість за отриманий товар по ВН № КТ24-02-38 залишається 42 701,25 грн., яка входить до загальної заборгованості Відповідача.

Таким чином, станом на 03.11.2021 заборгованість Відповідача за раніше отриманий товар становила 17 345,35 грн. (97 844,85 - 80 499,50)

5) 03.11.2021 Відповідач здійснив оплату в сумі 51 710,50 грн. (платіжна інструкція № 46550441) з посиланням на рахунок № 24043 від 03.11.2020 на суму 51 710,50 грн. Згідно видаткової накладної № КК06-11-40 від 06.11.2020, яка підписана сторонами, Відповідач отримав товар на суму 49 846,50 грн. та послуги на суму 1 864,00 грн.

Таким чином, станом на 03.11.2021 заборгованість Відповідача за товар, який був отриманий до 13.08.2021, повністю погашена. Залишок грошових коштів в сумі 34 365,15 грн. (51 710,00 - 17 345,35) перейшов в рахунок погашення заборгованості, яка утворилася в наслідок прострочення виконання обов`язку щодо оплати 444 448,00 грн. за отриманий товар. Тому станом на 04.11.2021 заборгованість Відповідача за отриманий товар по ВН № КТ 13-08-41 становила 410 082,85 грн.

6) 27.01.2022 Відповідач здійснив оплату в сумі 297 547,89 грн. (платіжна інструкція № 46550832) з помилковим посиланням на рахунок № 4651 від 25.03.2021. Позивач зарахував дану суму в рахунок заборгованості Відповідача відповідно до п. 2.8. Договору.

Таким чином, станом на 28.01.2022 заборгованість за отриманий товар Відповідача перед позивачем становила 112 534,96 грн. (410 082,85 - 297 547,89).

Враховуючи п. 2.3 договору, граничний термін розрахунку за товар згідно видаткової накладної №КТ13-08- 41становив 23.08.2021.

З 24.08.2021 по 02.11.2021 починається прострочення оплати за отриманий товар в сумі 444 448 грн, з 04.11.2021 по 20.01.2022 від заборгованості в сумі 410 082,85 грн, та з 28.01.2022 по 19.08.2025 від боргу в сумі 112 534,96 грн.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 1 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань).

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України (чинною на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.

Згідно з п. 6.3 Договору, за прострочення строку з оплати покупець сплачує пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочки за весь період прострочення.

Відповідно до п. 6.4 договору, за кожен випадок порушення обов`язку згідно з п. 3.2.1 покупець сплачує штраф 10% від вартості поставленого товару.

З огляду на викладене, суд першої інстанції вірно відхилив посилання відповідача на необхідність обмеження нарахування пені 6-місячним строком, оскільки в п. 6.3 договору передбачено, що пеня стягується за весь період прострочення.

Перевіривши наведений позивачем розрахунок пені та штрафу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що даний розрахунок є вірним та обґрунтованим, зокрема розмір пені становить 172 910,83 грн, а розмір штрафу становить 44 444,80 грн.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій на 95 відсотків, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

При цьому, неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 918/116/19.

Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.

Саме таку правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.

Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.

Отже, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.

Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.

У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.

Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.

Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.

При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.

Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.

Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).

Так, у разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами. Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.

Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.

Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.

Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.

При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.

За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги те, що хоч із простроченням, але відповідач виконував свої зобов`язання за договором поставки № 116/1 (зокрема, часткову сплату вартості поставленого йому на підставі вищенаведеного договору товару), крім того, позивач визнав суму основного боргу, колегія суддів також враховує, що частина періоду прострочення припадає на період військової агресії Російської Федерації проти України, яка могла вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, а позивач в свою чергу не надав доказів понесення ним збитків у зв`язку з простроченням виконання зобов`язання відповідачем, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду, враховуючи те, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, вважає, що у даному випадку наявні правової підстави для зменшення належної до сплати суми пені та штрафу на 50 відсотків, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.

В свою чергу висновок суду першої інстанції про зменшення неустойки на 95 % є необґрунтованим, адже таким чином повністю нівелюється інститут неустойки та порушується баланс інтересів боржника і кредитора.

У даному випадку, відповідач протягом довгого строку порушував строки виконання своїх зобов`язань з оплати поставленого товару, а зменшення неустойки на 95% фактично свідчитиме про майже повне звільнення відповідача від відповідальності, встановленої договором, що відповідно порушуватиме принцип справедливості та інтереси позивача, який належним чином виконував свої зобов`язання.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у сумі 86 455,41 грн та штраф у розмірі 22 222,40 грн.

Щодо посилання відповідача на те, що позивачем пропущено строки позовної давності щодо штрафних санкцій, то колегія суддів відхиляє ці посилання, виходячи з наступного.

Згідно з ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 зазначила:

«Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.

95. Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан триває дотепер.

96. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не пропустив строк позовної давності.

Висновки суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У даному випадку наявна невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню з прийняттям у відповідній частині нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір покладається: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; 2) у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В даній справі колегія враховує, що у разі зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов`язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено на підставі клопотання про зменшення суми пені.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07.08.2018 у справі №917/2013/17.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягає стягненню вся сума судового збору, яка мала була сплачена позивачем при зверненні з позовом про стягнення визнаної судом обґрунтованою суми позовних вимог, тобто 5 172,29 грн судового збору за виключенням 675,21 грн (які підлягають поверненню позивачу у зв`язку з визнанням відповідачем основного боргу, про що зазначено вище).

В свою чергу, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги позивача, витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в частині її задоволення покладаються на відповідача, а в частині відмови у її задоволенні на апелянта.

Керуючись статтями 269-271, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» на рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25 задовольнити частково.

Рішення Господарського суду Одеської області від 07.10.2025 по справі №916/3358/25 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 77 809,87 грн та штрафу у сумі 20 000,16 грн.

Прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, виклавши його резолютивну частину в наступній редакції:

«1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельна компанія «АЛЬЯНС» (65062, м. Одеса, Фонтанська дорога, 71-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» (54028, м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 81, оф. 522, ) 112 534,96 грн основного боргу, 86 455,41 грн пені, 83 861,07 грн інфляційних втрат, 17 272,68 грн 3% річних, 22 222,40 грн штрафу та 4 497,08 грн судового збору за подачу позовної заяви.

3. В решті позову відмовити.

4. Повернути з державного бюджету Товариству з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» (54028, м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 81, оф. 522, ) 675,21 грн судового збору, сплаченого квитанцією № 0548-1298-1341-9608 від 01.09.2025.»

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-будівельна компанія «АЛЬЯНС» (65062, м. Одеса, Фонтанська дорога, 71-А, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАФТ» (54028, м. Миколаїв, вул. Космонавтів, 81, оф. 522, ) витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 1 760,58 грн.

Витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені ст.ст. 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено та підписано 19.12.2025.

Головуючий суддя К.В. Богатир

Судді: Л.В. Поліщук

І.Г. Філінюк