ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2025 року м.Дніпро Справа № 904/2691/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Кощеєва І.М. (доповідач)

суддів: Дарміна М.О., Верхогляд Т.А.

розглянувши у порядку письмового провадження

без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. (суддя Перова О.В., м. Дніпро, повний текст рішення складено 25.07.2025р.) у справі

за позовом: Військової частини НОМЕР_2

до Військової частини НОМЕР_1

про стягнення матеріальної шкоди

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

Військова частина НОМЕР_2 звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 матеріальної шкоди у розмірі 233 310,00 грн. та судового збору у розмірі 3 499,65 грн..

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вина у дорожньо-транспортній пригоді водія транспортного засобу Відповідача та розмір спричиненої цією пригодою шкоди є доведеними. При цьому у разі експлуатації транспортного засобу без поліса страхування цивільно-правової відповідальності, винна особа несе відповідальність, встановлену законом.

2. Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2025р. у справі №904/2691/25 позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь Військової частини НОМЕР_2 матеріальну шкоду, у розмірі 233 310,00 грн. та судовий збір у розмірі 2799,72грн

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.07.2025р. у справі №904/2691/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

4. Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, Скаржник вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на норми статті 5 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди Позивач та Відповідач не здійснювали дії, які можуть бути визначені як господарська діяльність у розумінні наведеної вище норми Закону.

Також у скарзі йдеться про те, що згідно з положеннями ст.ст. 22, 36, 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону) - МТСБУ, керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати); МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Разом з тим, докази звернення Позивача до МТСБУ у встановленому порядку щодо відшкодування шкоди внаслідок події ДТП 09 липня 2023 року відсутні.

При цьому за доводами Апелянта, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку), винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Непред`явлення вимоги до страховика (МТСБУ), який має відшкодувати шкоду відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є підставою для відмови у позові до особи, яка завдала шкоди, що підтверджується практикою Верховного Суду.

Крім того, Апелянт стверджує, що ст. 30 Закону № 1961-IV не передбачено відшкодування шкоди у розмірі ринкової вартості транспортного засобу до ДТП в разі його фізичного знищення. Також Скаржник вказує, що з моменту ДТП - 09.07.2023 до моменту проведення експертного автотоварознавчого дослідження - 06.10.2023 минуло майже 3 місяці, що могло вплинути на стан даного транспортного засобу (експлуатація, заміна деталей, неналежне зберігання і т.д.). Таким чином, висновок експерта від 06.10.2023 №КЕД-19/124-23/9956, не може бути визнаний судом належним та допустимим доказом.

Скаржник вважає помилковими посилання Позивача на положення ст.ст. 11, 16, 22, 317, 326, 1166, 1187, 1192 ЦК України, оскільки підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, під час виконання ними службових обов`язків, регулюються Законом України Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі. У даному випадку, на думку Апелянта, службове розслідування проведено з порушенням норм Порядку № 608 та Закону № 160-ІХ, оскільки Акт службового розслідування, який, всупереч вимогам п.2.4., п.п.2.8.7 п.2 Інструкції з діловодства у Збройних Силах України, не містить дати складання та затвердження командиром військової частини, але виходячи з встановлених в ньому фактів, наданий командиру військової частини НОМЕР_2 після 26.09.2023, тобто після спливу строку для проведення службового розслідування, визначеного пунктом 3 наказу командира військової частини НОМЕР_2 Про призначення службового розслідування від 09.07.2023 № 884. Наказ командира військової частини НОМЕР_2 Про перенесення строків проведення службового розслідування від 27.07.2023 № 969 виданий всупереч вимог ч.2 ст.8 Закону № 160-ІХ, абз. 3 п. 3 розділу I, п.п.3, 12 розділу III Порядку №608, адже не містить ні дати початку ні терміну завершення службового розслідування. З урахуванням викладеного, Позивачем не дотримано вимог статті 8 Закону № 160-ІХ та Порядку № 608, що є порушенням встановленого законом порядку відшкодування завданої шкоди, у зв`язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

Позивач у відзиві зазначає, що за змістом ст. 1166 ЦК України майнова шкода підлягає відшкодуванню у повному обсязі, особою, яка безпосередньо її завдала. У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом. Згідно ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична особа несе відповідальність за шкоду, завдану її працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Таким чином, за загальним правилом, обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Щодо висновків експертизи, то Позивачем такі висновки надані у матеріали справи. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 98 ГПК України висновок експерта може бути наданий на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Враховуючи вище зазначене Відповідач може замовити власну експертизу та надати висновок експерта до суду чи звернутися з відповідним клопотанням до суду про призначення експертизи.

Крім того Позивач зауважує, що норми Закону № 160- ІХ врегульовують питання притягнення командиром військової частини підлеглого військовослужбовця до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну. В даному випадку матеріальну шкоду військовій частині НОМЕР_2 було завдано військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 при виконанні останнім службових обов`язків, який не підпорядковується командиру військової частини НОМЕР_2 . Крім того, згідно з листом командира військової частини НОМЕР_1 від 15.12.2023 №17549/вз відмовлено у притягненні ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності.

Позивач зазначає, що відповідно до ст. 5 Закону України "Про господарську діяльність у Збройних Силах України" за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з ч.2 ст. 1187 ЦК України. У даному випадку. транспортний засіб MІTSUBISHІ L200, військовий номер НОМЕР_3 обліковувався на балансі військової частини НОМЕР_1 , громадянин ОСОБА_1 проходив службу у зазначеній військовій частині та під час керування цим транспортним засобом був при виконанні службових обов`язків. Крім того, відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, висловленого в постанові від 05.06.2018 по справі №243/10982/15- ц шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною

6. Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.08.2025р. для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді Кощеєв І.М. (доповідач), судді Чус О.В., Дармін М.О..

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 15.08.2025р. витребувано у Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи/копії матеріалів справи №904/2691/25.

Матеріали справи №904/2691/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.09.2025р. апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025р. у справі № 904/2691/25 залишено без руху, надано апелянту строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме для надання суду доказів доплати судового збору у розмірі 839 грн. 91 коп..

Від Скаржника до суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду від 26.09.2025р., зв`язку з перебуванням у відпусті судді Дарміна М.О., відповідно до п. 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, затверджених Рішенням зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду від 01.04.2025р. №1.

Автоматичною системою документообігу, для вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження по справі, тощо визначено суддю-доповідача Кощеєва І. М. у складі колегії суддів: Чус О.В., Верхогляд Т.А..

Згідно з ч. 1 ст. 247 ГПК України у порядку спрощеного провадження розглядаються малозначні справи.

Ч. 13 ст. 8 ГПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до п. 1 ч. 5 ст. 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ч.1 ст.270 ГПК України встановлено, що в суді апеляційної інстанції справи переглядаються в порядку спрощеного провадження, з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.

Ч.10 ст.270 ГПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

При розгляді цієї справи колегія суддів враховує, що предметом позову є вимоги про стягнення суми, меншої ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто вказана справа відноситься до малозначних справ в розумінні ГПК України, і розглядає справу без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 29.09.2025 відкрито апеляційне провадження у даній справі для розгляду у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

24.12.2025 у зв`язку з вирішенням питання щодо відкриття апеляційного провадження, на виконання пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, призначено автоматизований розподіл судової справи раніше визначеному складу суду, за результатом якого для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Кощеєва І.М. (доповідач), суддів : Чус О.В., Дарміна М.О..

Також, 24.12.2025 на виконання пункту 2.4.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Центральному апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку з відпусткою судді Чус О.В. члена колегії суддів, за результатами якого визначено колегію суддів у складі: головуючого судді-доповідача Кощеєва І.М., суддів: Дарміна М.О., Верхогляд Т.А.

Ухвалою від 24.12.2025 справу прийнято до провадження вищезазначеною колегією суддів.

7. Встановлені судом обставини справи.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 24.02.2022 № 39 солдата ОСОБА_2 призначено на посаду водія автомобільного відділення 2 автомобільного взводу 3 автомобільної роти 1 автомобільного батальйону підвозу пального військової частини НОМЕР_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 18.04.2023 № 19 за солдатом ОСОБА_2 закріплено автомобільну техніку, зокрема автомобіль КАМАЗ-54112, військовий номер НОМЕР_4 , (шасі: НОМЕР_5 ) із напівпричепом ППЦ-16,3, військовий номер НОМЕР_6 (шасі НОМЕР_7 ).

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.02.2023 № 60 Про введення в експлуатацію автомобільної техніки за легковим автомобілем MІTSUBISHІ L200, в.н. НОМЕР_3 , закріплений та допущений до самостійного керування водій відділу спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 та допущений до самостійного керування т.в.о. начальника відділу спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_4 .

На виконання наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.07.2023 № 202 солдат ОСОБА_2 , з 08.07.2023 вибув у відрядження з метою перевезення майна служби пального у військову частину НОМЕР_8 АДРЕСА_1 та військову частину НОМЕР_9 АДРЕСА_2 .

09.07.2023 старший солдат ОСОБА_5 та підполковник ОСОБА_4 на військовому автомобілі MІTSUBISHІ L200, виконували завдання за призначенням на підставі розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 № 447/ДСК від 07.07.2023 .

09.07.2023 у населеному пункті АДРЕСА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу - автомобіля КАМАЗ-54112, військовий номер НОМЕР_4 з напівпричепом ППЦ-16.3, військовий номер НОМЕР_6 , водій військовослужбовець військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_6 (далі потерпіла особа) та позашляховика MITSUBISHIL 200, військовий номер НОМЕР_3 , під керуванням військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 (далі винуватець ДТП).

Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль КАМАЗ-54112, військовий номер НОМЕР_4 з напівпричепом ППЦ-16.3, військовий номер НОМЕР_6 , завдано матеріальних збитків.

Постановою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2023 у справі № 188/1223/23 встановлено, що ДТП сталася внаслідок порушення водієм позашляховика MITSUBISHIL 200, військовий номер НОМЕР_3 , Правил дорожнього руху, а саме вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у постанові встановив вину ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, тобто у вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та наклав адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 гривень (а.с.42-43).

Згідно висновку експерта Черкаського НДЕКЦ МВС України №КЕД-19/124-23/9956 від 06.10.2023 вартість матеріального збитку заподіяного внаслідок даної пригоди автомобіля марки КАМАЗ, моделі 54112 (ППЦ-16.3), шасі № НОМЕР_5 , спеціальне обладнання № 5165, в.н. НОМЕР_4 дорівнює її ринковій та становить 233 310,00грн. Водночас враховуючи пошкодження, які отримав автомобіль внаслідок даної пригоди, автомобіль КАМАЗ-54112 (ППЦ-16.3), шасі № НОМЕР_5 , спеціальне обладнання № 5165 в.н. НОМЕР_4 непридатний для подальшого використанням за призначенням (а.с.51-55).

23.11.2023 Позивач направив Військовій частині НОМЕР_1 копії матеріалів службового розслідування від 29.10.2023, наказ командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 01.11.2023 № 237 Про результати службового розслідування. У своєму листі Позивач просив Відповідача притягнути солдата ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності у розмірі 233 310,00грн (а.с.27-28).

Відповідач у відповідь на лист Позивача повідомив про неможливість перевірки всебічності та повноти проведення службового розслідування, у зв`язку з неналежним виконанням посадовими особами військової частини НОМЕР_2 службового розслідування.

Відповідач шкоду у сумі 233310,00грн не сплатив, що стало підставою для звернення Позивача з позовом у даній справі.

За наслідками розгляду позову господарським судом прийнято оскаржуване рішення, яке мотивоване тим, що ДТП відбулось з вини Відповідача. Завдання шкоди та її розмір є доведеними. Водночас жодних доказів на спростування розміру заявленої до стягнення матеріальної шкоди, так само як і контррозрахунку цього розміру, Відповідачем не надано.

8. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції

Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення господарського суду залишити без змін, виходячи з наступного.

Стаття 22 ЦК України встановлює, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 1187, ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана, в тому числі, з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Таким чином за загальним правилом обов`язок відшкодувати майнову шкоду покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Зазначене правило підлягає застосуванню також у випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Разом з тим, згідно ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична особа несе відповідальність за шкоду, завдану її працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ст. 21 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

У разі експлуатації транспортного засобу на території України без наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності особа несе відповідальність, встановлену законом.

Щодо досліджуваної справи, то Військова частина НОМЕР_1 , якій належить автомобіль MІTSUBISHІ L200, військовий номер НОМЕР_3 , не застрахувала цивільно-правову відповідальність власників наземних транспортних засобів.

Суд враховує, що згідно п.п. г) п. 41.1. ст. 41 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння особами, на яких поширюється дія п. 13.1 ст.13 цього Закону.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

У даному випадку, як правильно встановлено місцевим господарським судом, позашляховик MITSUBISHIL 200, військовий номер НОМЕР_3 належить на праві оперативного управління саме військовій частині, тому у страховика (МТСБУ) не виникає обов`язку здійснити відшкодування шкоди завданої у результаті ДТП.

Викладене у тому числі спростовує відповідні доводи Скаржника.

Разом з тим, згідно зі ст. 5 Закону України Про господарську діяльність у Збройних Силах України за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором.

При цьому на підтвердження розміру шкоди, матеріали справи містять висновок експертного дослідження Черкаського НДЕКЦ МВС України № КЕД-19/124-23/9956 від 06.10.2023, виготовленого судовими експертами Харенко В.Б., Науменко В.С., згідно листа № 901/4/556 від 03.08.2023 військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони України про призначення комплексного експертного дослідження технічного стану автомобіля та транспортно-товарознавчого дослідження автомобіля КАМАЗ-54112 (ППЦ-16.3) шасі № 0025327 спеціальне обладнання № 5165 в.н. НОМЕР_4 , вартість матеріального збитку заподіяного внаслідок даної пригоди автомобіля марки КАМАЗ моделі 54112 (ППЦ-16,3) шасі № НОМЕР_5 спеціальне обладнання № 5165 в.н. НОМЕР_10 5 дорівнює її ринковій вартості та становить 233 310,00грн.

Отже, з урахуванням положень наведених норм та вищезазначених фактичних обставин справи, місцевим господарським судом зроблено правильний висновок про те, що у Позивача виникло право на стягнення з Відповідача шкоди у сумі 233310,00грн. та, у зв`язку з цим, для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що наведені у скарзі аргументи зводяться до непогодження з наданими Позивачем доказами та з оцінкою цих доказів судом першої інстанції. Між тим, сама лише незгода Скаржника з наданою судом оцінкою відповідного доказу не вказує на те, що така оцінка була проведена з порушенням певного стандарту доказування.

Згідно з ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Зазначений стандарт доказування "вірогідності доказів" підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають Позивач та Відповідач. Тобто, необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

У даній справі, Скаржником не надано суду доказів, які б спростовували доводи Позивача, зокрема, розмір визначеної ним шкоди.

Стосовно заперечень Апелянта щодо висновків експертного дослідження, то останнім неправомірність такого дослідження не доведена, на підтвердження своєї позиції власних контррозрахунків не надано.

При цьому Скаржник, як учасник справи, у разі такої необхідності, не був позбавлений права та можливості самостійно замовити та надати суду висновок експерта у порядку ст. 101 ГПК України, складений на його замовлення, між тим він своїм процесуальним правом не скористався.

Інші доводи Скаржника були розглянуті судом, між тим, вони не мають суттєвого впливу на вирішення даного спору та не спростовують викладених вище висновків суду.

Підсумовуючи вищенаведене, судова колегія вважає, що викладені в апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування судового рішення місцевого господарського суду, оскільки вони не підтверджуються належними доказами і ґрунтуються на неправильному тлумаченні Скаржником норм права, що у сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги.

9. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р. ).

Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникові було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Отже, доводи заявника апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права судом попередньої інстанцій під час прийняття оскаржуваного процесуального документу не знайшли свого підтвердження.

За змістом ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

10. Судові витрати.

У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на Скаржника.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 269, 270, 273, 275 - 285, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 25.07.2025 у справі №904/2691/25 - залишити без змін.

Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст. ст. 286-289 ГПК України.

Головуючий суддя І.М. Кощеєв

Суддя Т.А.Верхогляд

Суддя М.О. Дармін