РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

24.12.2025Справа № 910/14010/25
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши у судовому засіданні справу

За позовом Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про»

про визнання правочину недійсним та скасування запису

Представники учасників справи:

від позивача: Овчаренко М.О.;

від відповідача 1: не з`явився;

від відповідача 2: Ярошенко Д.В.;

від третьої особи: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

11.11.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича з вимогами до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» про визнання правочину недійсним та скасування запису.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що у нього на виконанні перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_5, до складу якого входять: виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/18872/23 від 24 червня 2024 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» 27939 грн. 40 коп. витрат зі сплати судового збору; виконавче провадження НОМЕР_4 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/18872/23 від 16 вересня 2025 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» грошових коштів в сумі 3117695 грн. 00 коп.

Позивач зазначає, що відповідно до відповіді Державної податкової служби України боржник на день відкриття виконавчого провадження мав відкриті рахунки в наступних банківських установах: АТ «КБ ПРИВАТБАНК», АТ «УКРСИББИНК» та «АТ «Райффайзен Банк».

Постановами Приватного виконавця Овчаренка М.О. НОМЕР_3 від 01.07.2024 року та НОМЕР_4 від 04.11.2025 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на усіх рахунках боржника, в усіх філіях, відділеннях, регіональних управліннях в банківських установах.

Також до зазначених банків спрямовано платіжні інструкції з примусового списання грошових коштів, які повернулись «без виконання» в зв`язку з відсутністю коштів на рахунках боржника. Пізніше рахунки в АТ «Райффайзен Банк», та АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» було закрито. Позивач вказує, що на дату подання ним даного позову грошові кошти на рахунках боржника відсутні для виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18872/23.

У ході зведеного виконавчого провадження ВП НОМЕР_5 Приватним виконавцем Овчаренком М.О. вчинялися дії, спрямовані на виявлення майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, за результатом чого встановлено відсутність майна у боржника (Згідно відповіді МВС України за боржником не зареєстровані транспорті засоби. Згідно інформації з Державного земельного кадастру за боржником не зареєстровані земельні ділянки. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у боржника відсутнє нерухоме майно, а наявні записи про іпотеку не актуальні).

Крім того, були направлені виклики керівника боржника, які залишились проігнорованими; було зроблено виїзди за юридичною адресою боржника, в результаті яких встановлено, що боржник за юридичною адресою не знаходиться. У вказаному виконавчому провадженні боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» не вчинено жодних дій на погашення боргу, не виконано вимоги виконавця, не подано інформацію і документи про доходи та майно боржника, у тому числі про майно, яким воно спільно володіє з іншими особами, інформацію про рахунки у банках чи інших фінансових установах та про кошти, розміщені на них, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Тобто, як вказує позивач, фактично рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18872/23 на день подання позову невиконане.

Втім, як стало відомо Приватному виконавцю, 17.02.2023 боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на підставі акту прийому-передачі, серія та номер: 825, 826, посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченко М.О, здійснило відчуження (шляхом передачі до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед») належного на праві приватної власності нерухомого майна.

Згідно з вказаним актом Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» передало у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» 31/100 частки, що відповідає 40 м.кв. від загальної площі 129 м.кв. приміщення 421, РНОНМ , що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Щербаківського Данила, будинок 52 (нежиле приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421).

На підставі зазначеного акту прийому-передачі нерухомого майна та згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер: 66548619 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Колесниченко М.О. зареєстрував за Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» право власності на 31/100 частки нежилого приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421 (номер відомостей про речове право: 49358280).

Позивач вказує, що правочин - акт прийому-передачі, серія та номер: 825, 826, посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченко М.О., підлягає визнанню недійсним в судовому порядку, оскільки є фраудаторним правочином, з огляду на що позивач просить суд:

1) визнати недійсним з моменту укладення Акт прийому-передачі 31/100 частки, що відповідає 40 м.кв. від загальної площі 129. м.кв. приміщення 421, РНОНМ , що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Щербаківського Данила, будинок 52 (нежиле приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421), укладений 17.02.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс», код 32558401 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», код 39810796, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченком М.О., зареєстрований в реєстрі 20.02.2023 року, номер відомостей про речове право: 49358280 у зв`язку з його фраудаторністю;

2) скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49358280 від 20.02.2023), який внесений на підставі Акту прийому-передачі №825, 826 від 17.02.2023.

Разом з позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив суд з метою недопущення відчуження до набрання законної сили судовим рішенням у цій справі, накласти арешт на 31/100 частки, що відповідає 40 м.кв. від загальної площі 129 м.кв. приміщення 421, РНОНМ , що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Щербаківського Данила, будинок 52 (нежиле приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421), що належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.11.2025 задоволено заяву Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича про забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 відкрито провадження у справі №910/14010/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про», підготовче засідання призначено на 10.12.2025, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.

01.12.2025 до Господарського суду міста Києва відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 зауважив про неможливість звернення приватного виконавця в якості позивача з даним позовом до суду, оскільки між сторонами відсутні господарські відносини. Крім того, відповідач 2 вказав на необгрунтованість і недоведеність позовних вимог.

02.12.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.

08.12.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача 2 надійшли заперечення на відповідь на відзив, які суд долучив до матеріалів справи.

У підготовчому засіданні 10.12.2025 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 24.12.2025.

У судове засідання 24.12.2025 з`явився позивач, надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача 2 у судовому засіданні 24.12.2025 надав усні пояснення по справі, проти задоволення позову заперечив.

Представники відповідача 1 та третьої особи у судове засідання не з`явились, про призначене судове засідання були повідомлені належним чином шляхом отримання ухвали суду в їх електронному кабінеті.

При цьому відповідач 2 не скористався своїм право на подання відзиву на позовну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно з ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

У судовому засіданні 24.12.2025 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2024 у справі №910/18872/23 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» було задоволено повністю.

Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» недоотриману частину нежитлового приміщення площею у розмірі 53,9 кв.м. за Договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 01 лютого 2012 року (договір зареєстрований за №133) за адресою: м. Київ, Шевченківський р-н, вул. Щербаківського Данила, 52.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» 27.939 грн. 40 коп. витрат зі сплати судового збору.

24.06.2024 Господарським судом міста Києва видані відповідні накази.

01.07.2024 Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овчаренком Миколою Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_6 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.06.2024 у справі №910/18872/23 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» судового збору.

Також, 01.07.2024 Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овчаренком Миколою Олександровичем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_7 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.06.2024 у справі №910/18872/23 про зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2025 змінено спосіб виконання рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2024 у справі №910/18872/23 в частині зобов`язання вчинити дії наступним чином: «Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» грошові кошти в сумі 3.117.695 грн. 00 коп.».

16.09.2025 Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича від 22.09.2025 змінено реєстраційні дії щодо виконавчого провадження НОМЕР_7 в частині способу виконання судового рішення.

Постановою Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича від 22.09.2025 НОМЕР_6 об`єднано виконавче провадження НОМЕР_6 та виконавче провадження НОМЕР_7у зведене виконавче провадження НОМЕР_8.

Таким чином, на виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_8, до складу якого входять:

1) виконавче провадження НОМЕР_6 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 24.06.2024 у справі №910/18872/23 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» судового збору;

2) виконавче провадження НОМЕР_7 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 16.09.2025 у справі №910/18872/23 про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» грошових коштів в сумі 3117695 грн. 00 коп.

Втім, 17.02.2023 боржник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на підставі акту прийому-передачі (серія та номер: 825, 826, посвідчений 17.02.2023 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченко М.О.) здійснило відчуження (шляхом передачі до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед») належного йому на праві приватної власності нерухомого майна.

А саме, відповідно до вказаного акту, складеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», боржник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс») передав у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» 31/100 частки, що відповідає 40 кв.м. від загальної площі 129 кв.м. приміщення 421, РНОНМ , що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Щербаківського Данила, будинок 52 (нежиле приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421).

На підставі зазначеного Акту прийому-передачі нерухомого майна та згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень номер: 66548619 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченком М.О. зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» право власності на 31/100 частки нежилого приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421 (номер відомостей про речове право: 49358280).

Тобто, 17.02.2023 за Актом прийому-передачі нерухомого майна Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» (відповідач 1) передало у статутний капітал Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» (відповідач 2) 31/100 частку приміщення 421, РНОНМ , ставши таким чином учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед».

А вже 01.03.2023 відповідач 1 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» виходить зі складу учасників відповідача 2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», залишивши майно (31/100 частку, приміщення 421, РНОНМ ) на балансі відповідача 2.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказує на те, що відповідач 1 передав відповідачу 2 нерухоме майно з метою ухилення Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» від виконання зобов`язань за договором купівлі продажу (предмет спору у справі №910/18872/23).

Дії відповідача 1 та відповідача 2 є недобросовісними та направлені на виведення майна Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» з під стягнення, адже враховуючи наявність спору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про», керівництво відповідача 1 чітко усвідомлювало факт того, що на належне йому нерухоме майно рано чи пізно може бути звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості, чим порушило майнові інтереси стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про».

За таких обставин позивач просить суд:

1) визнати недійсним з моменту укладення Акт прийому-передачі 31/100 частки, що відповідає 40 м.кв. від загальної площі 129. м.кв. приміщення 421, РНОНМ , що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Щербаківського Данила, будинок 52 (нежиле приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421), укладений 17.02.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс», код 32558401 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», код 39810796, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченком М.О., зареєстрований в реєстрі 20.02.2023 року, номер відомостей про речове право: 49358280 у зв`язку з його фраудаторністю;

2) скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49358280 від 20.02.2023), який внесений на підставі Акту прийому-передачі №825, 826 від 17.02.2023.

01.12.2025 до Господарського суду міста Києва відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 зауважив про неможливість звернення приватного виконавця в якості позивача з даним позовом до суду, оскільки між сторонами відсутні господарські відносини. Крім того, відповідач 2 вказав на необгрунтованість і недоведеність позовних вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд дійшов наступних висновків.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі).

В Цивільному кодексі України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 Цивільного кодексу України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 Цивільного кодексу України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення статей 215, 216 Цивільного кодексу України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Виходячи зі змісту приписів статей 15, 16, 215 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист, в тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та може виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб. Правова позиція щодо застосування названих норм матеріального права, викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16.

Відтак, договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

При цьому, суди повинні враховувати, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Близька за змістом правова позиція щодо обґрунтування порушеного права викладена у мотивувальній частині постанов Великої Палати Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №9901/14/20 (пункт 19), від 15.04.2020 у справі №9901/580/19 (пункт 21), від 11.03.2020 у справі №9901/590/19 (пункт 16) та у постановах Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №820/3018/17 (абзац 27), від 13.05.2020 у справі №826/12446/18 (пункт 38).

Крім того, відповідно до частини першої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з положеннями частин першої та третьої статті 74, статті 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Необхідно відзначити, що обов`язок доказування треба розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Звертаючись з позовом про визнання недійсним правочину, позивач згідно з вимогами статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України повинен довести наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення. Без доведення позивачем обставин недодержання сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину конкретних вимог законодавства у суду відсутні підстави для задоволення відповідного позову.

Що стосується права приватного виконавця подавати позови у спірних правовідносинах (враховуючи необхідність встановлення порушених прав не сторони правочину), суд зазначає таке.

За приписами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами 1-3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до частин 1, 3 статті 41 Господарського процесуального кодексу України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи. У справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Частинами 1, 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що всі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність). Фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи здатні особисто здійснювати процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (процесуальна дієздатність).

Згідно з частиною 1 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

В свою чергу, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими, відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина 2 статті 3); в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина 1 статті 8); права і свободи людини і громадянина захищаються судом; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини 1, 2 статті 55); обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства (пункт 9 частини 2 статті 129); суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку (частини 1, 2 статті 129-1).

З практики Європейського суду з прав людини вбачається, що визначене статтею 6 Конвенції право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувались на шкоду одній зі сторін; і саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці, і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок. Водночас ухиленням від виконання цього обов`язку є перекладення державою відповідальності за фінансове забезпечення організації виконавчого провадження на особу, на користь якої ухвалене судове рішення. Ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок. Держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (§43 рішення у справі "Shmalko v. Ukraine" від 20.07.2004, §84 рішення у справі "Fuklev v. Ukraine" від 07.06.2005, §64 рішення у справі "Apostol v. Georgia" від 28.11.2006, §§46, 51, 54 рішення у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" від 15.10.2009).

На продовженні існування зазначеної проблеми наголошувалось, зокрема, і справі "Burmych and others v. Ukraine" від 12.10.2017 де Європейський суд з прав людини наголосив, що ці справи були розпочаті внаслідок тієї самої системної проблеми, встановленої у згаданому пілотному рішенні у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" (пункти 83-88), а саме низки порушень в українській правовій системі, які перешкоджають виконанню остаточних рішень, що призводить до системної проблеми невиконання або тривалого виконання рішень національних судів у поєднанні з відсутністю ефективних національних засобів юридичного захисту щодо таких порушень (§143).

Тривале, протягом багатьох років, невиконання Україною рішення у справі "Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine" унеможливило вирішення системної проблеми невиконання рішень національних судів, спровокувавши тим самим подальше подання великої кількості заяв, які піднімають питання, аналогічні тим, що розглядаються у цій справі (§148).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях також послідовно наголошує на зобов`язанні держави забезпечувати конституційні права і свободи:

- конституційні права і свободи є фундаментальною основою існування та розвитку Українського народу, а тому держава зобов`язана створювати ефективні організаційно-правові механізми для їх реалізації. Відсутність таких механізмів нівелює сутність конституційних прав і свобод, оскільки призводить до того, що вони стають декларативними, а це є неприпустимим у правовій державі (абзац 4 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 12.04.2012 №9-рп/2012);

- держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина 2 статті 3 Конституції України) - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією. З цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини (абзац 1 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 01.06.2016 №2-рп/2016).

Конституційний Суд України також неодноразово підкреслював, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац 3 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (перше речення абзацу 2 пункту 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012); право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 26.06.2013 №5-рп/2013).

Обов`язкове виконання судового рішення є необхідною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та відновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Позитивний обов`язок держави щодо забезпечення виконання судового рішення передбачає створення належних національних організаційно-правових механізмів реалізації права на виконання судового рішення, здатних гарантувати здійснення цього права та обов`язковість судових рішень, які набрали законної сили, що неможливо без їх повного та своєчасного виконання (абзац 6 підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 15.05.2018 №2-р (ІІ)/2019).

Таким чином, визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запровадженої нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.06.2022 у справі №2-591/11 виснувала, що відповідно до положень частини 4 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» укладення протягом строку, зазначеного в частині 3 цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним (пункт 46 постанови).

Водночас, частиною 3 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» врегульовано, що державні органи, органи місцевого самоврядування, нотаріуси, інші суб`єкти при здійсненні ними владних управлінських функцій відповідно до законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, у разі звернення особи за вчиненням певної дії щодо майна, що належить боржнику, який внесений до Єдиного реєстру боржників, зобов`язані не пізніше наступного робочого дня повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця із зазначенням відомостей про майно, щодо якого звернулася така особа.

Банки, небанківські надавачі платіжних послуг, емітенти електронних грошей у разі відкриття або закриття рахунку/електронного гаманця фізичній або юридичній особі, внесеній до Єдиного реєстру боржників, у тому числі через відокремлені підрозділи банку, небанківських надавачів платіжних послуг, емітентів електронних грошей, зобов`язані у день відкриття або закриття рахунку/електронного гаманця повідомити про це зазначений у Єдиному реєстрі боржників орган державної виконавчої служби або приватного виконавця. Порядок надання такої інформації та форма повідомлення встановлюються Національним банком України за погодженням із Міністерством юстиції України.

Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та/або на кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях боржника в банках, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

Тобто за змістом частини 4 статті 9 Закону України «Про виконавче провадження» якщо після звернення особи до виконавця за вчиненням дій щодо майна, що належить боржнику, має місце укладення правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна то це є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Фактично в даному випадку законодавець за певних умов презюмує фраудаторність такого правочину та можливість захисту в судовому порядку прав стягувача.

Частиною 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

В аспекті гарантування на конституційному рівні права кожного на судовий захист та забезпечення державою виконання судового рішення відсутність у виконавця окремо визначеного повноваження звертатися до суду із позовною заявою про оспорювання фраудаторного правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору, не повинна перешкоджати реалізації права цього кредитора на виконання судового рішення.

Покладення тягаря щодо повернення майна боржника (спонукання до оспорювання фраудаторного правочину, тобто ініціювання наступних судових процесів) на кредитора, який уже виграв попередній судовий процес щодо стягнення суми боргу і правомірно очікує від Держави вчинення усіх можливих дій на забезпечення виконання судового рішення компетентними органами, нівелює сутність конституційного права кредитора на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин 1, 2 статті 55, частин 1, 2 статті 129-1 Конституції України.

Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду у наведеній вище постанові зазначила, що обов`язок ініціювання будь-якого наступного судового процесу, з метою виконання попереднього судового рішення Законом України «Про виконавче провадження», покладено на компетентні органи, уповноважені Державою на забезпечення виконання судових рішень, а не на кредитора, який правомірно очікує від Держави належного виконання остаточного судового рішення про стягнення боргу.

Таким чином, як вбачається зі змісту Закону України «Про виконавче провадження» та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11 виконавець (в т.ч. приватний) за певних умов фактично наділений правом на звернення до суду з позовом про порушене права стягувача, посилаючись на пункт 4 статті 42 Цивільного процесуального кодексу України, яким передбачено, що у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Аналогічна норма міститься і в частині 3 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Питання участі у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб врегульовано статтею 53 Господарського процесуального кодексу України:

1. У випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду в інтересах інших осіб, державних чи суспільних інтересах та брати участь у цих справах.

2. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, які звертаються до суду за захистом прав і інтересів інших осіб, повинні надати суду документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах таких осіб.

3. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

4. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.

5. У разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.

6. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

Отже, виходячи з аналізу цієї статті, особа має право звертатися до суду в інтересах інших осіб виключно у випадках, встановлених законом, а також з урахуванням процесуальних особливостей передбачених для окремих суб`єктів (органів державної влади, органи місцевого самоврядування, прокурора, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб тощо).

Водночас зміст юридичної конструкції «право звертатися до суду в інтересах інших осіб» означає, що 1) у певної особи існує право або порушений інтерес; 2) іншій особі законом надано право звертатися до суду в її інтересах.

Тобто у випадку подання позову, позивачем є саме особа у якої існує порушене право або інтерес, а не та особа, яка звертається до суду з таким позовом, що і підлягає відображенню у відповідних процесуальних документах, впливає на обсяг процесуальних прав та обов`язків та порядок їх реалізації.

Зазначене цілком відповідає правовим висновкам, які містяться у пункті 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11.

Частинами 1-4 статті 55 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що органи та особи, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком обмежень, передбачених частиною 2 цієї статті. Органи та особи, які відповідно до цього Кодексу мають право звертатися до суду в інтересах осіб, за винятком осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах юридичної особи у спорах про відшкодування збитків, заподіяних її посадовою особою, не мають права укладати мирову угоду. Відмова органів та осіб, які відповідно до цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, від поданої ними заяви або зміна позовних вимог не позбавляє особу, на захист прав та інтересів якої подано заяву, права вимагати від суду розгляду справи та вирішення вимоги у первісному обсязі. Якщо особа, яка має процесуальну дієздатність і в інтересах якої подана заява, не підтримує заявлених позовних вимог, суд залишає заяву без розгляду, крім позову про відшкодування збитків, заподіяних юридичній особі її посадовою особою, поданого власником (власниками), учасником (учасниками), акціонером (акціонерами) цієї юридичної особи в її інтересах, а також позову прокурора в інтересах держави.

Саме тому, зазначення особи в інтересах якої уповноважена особа звертається до суду є не просто формальністю, а - обов`язком, який безпосередньо впливає як на обсяг її повноважень, так процесуальні права, обмеження, поінформованість такої особи щодо ініційованих процесів, реалізацію передбачених законодавством повноважень щодо розгляду справи, відмови від позову, підтримання позовних вимог тощо.

Посилання на покладення Законом України «Про виконавче провадження» обов`язку ініціювання будь-якого наступного судового процесу, з метою виконання попереднього судового рішення, на компетентні органи не може нівелювати процесуального права особи, в інтересах якої здійснюється звернення до суду, бути обізнаною про наявність такої справи, вчиняти передбачені законом процесуальні дії, в тому числі з метою попередження ризиків настання наслідків, пов`язаних з вчиненням або невчиненням процесуальних дій, і, найголовніше, така особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку та у відповідному процесуальному статусі.

Як вбачається зі статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначені органи та особи, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів: примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Конституцією України, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», Законом України «Про виконавче провадження» та інших нормативно-правових актів.

У правових відносинах, які існують у цій справі, приватний виконавець є суб`єктом владних повноважень та на нього поширюються правила статті 19 Конституції України. Згідно з цими приписами органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тому, звертаючись до суду в інтересах стягувача з позовом про визнання недійсними правочинів, приватний виконавець повинен діяти у межах наданих йому законом повноважень, зокрема і підтвердження належної правової підстави щодо можливості даного звернення.

Разом з тим, у Законі України «Про виконавче провадження» не визначені: 1) порядок звернення державного/приватного виконавця до суду щодо визнання недійсними правочинів здійснених до моменту відкриття виконавчого провадження; 2) можливість виконавця оскаржувати судові рішення у справах у яких не був учасником не тільки він, а і особа в інтересах, якої він виступає; 3) процесуальні повноваження та обмеження виконавця, який виступає в інтересах особи; 4) можливість виконавця визнавати недійсними правочини, які вчинені поза періодом існування виконавчого провадження.

У постанові від 03.04.2024 у справі №917/97/23 Верховний Суд зазначив: « 6.42. Отже, підсумовуючи вищевикладене та відповідаючи на питання поставлені в пункті 6.3. цієї постанови Суд доходить таких висновків:

1) виконавець, в тому числі приватний, має право представляти інтереси стягувача у спірних правовідносинах виключно в порядку встановленому господарським процесуальним законодавством із зазначенням стягувача у відповідному процесуальному статусі;

2) у справі, що розглядається, Приватний виконавець, хоча і стверджує, що діє в інтересах Третьої особи, однак виступає у самостійному процесуальному статусі в якості Позивача із визначеними ним предметом та підставами позову;

3) з урахуванням самостійного статусу Приватного виконавця суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність у нього повноважень на звернення до суду з даним позовом, залишення позову без розгляду та скасування рішення суду першої інстанції».

З огляду на наведене, враховуючи зміст Закону України «Про виконавче провадження», постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11, постанови Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №917/97/23, виконавець (в т.ч. приватний) за певних умов наділений правом на звернення до суду з позовом про порушене права стягувача, посилаючись на частину 3 статті 41 Господарського процесуального кодексу України, де зазначено, що у справах можуть також брати участь органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Таким чином, приймаючи до уваги викладене та характер спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для звернення Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича з даним позовом до суду, у зв`язку з чим суд відхиляє заперечення відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву.

Наведений висновок суду узгоджується також із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.09.2025 у справі №367/252/24.

Крім того, суд вважає необгрунтованими твердження відповідача 2 про те, що спір не підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки характер спірних правовідносин, їх суб`єктиний склад та предмет спору вказують на те, що спір підлягає вирішенню судом господарської юрисдикції.

Що стосується суті спору, суд зазначає таке.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до відповіді Державної податкової служби України боржник (Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс») на день відкриття виконавчих проваджень мав відкриті рахунки в наступних банківських установах: АТ «КБ ПРИВАТБАНК», АТ «УКРСИББИНК» та «АТ «Райффайзен Банк».

Постановами Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича від 01.07.2024 та від 04.11.2025 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на усіх рахунках боржника, в усіх філіях, відділеннях, регіональних управліннях в банківських установах.

Також до зазначених банків спрямовано платіжні інструкції з примусового списання грошових коштів, які повернулись «без виконання» в зв`язку з відсутністю коштів на рахунках боржника.

Пізніше рахунки в АТ «Райффайзен Банк» та АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» були закриті боржником.

Як вказує позивач, на дату звернення з ним до суду кошти на рахунках боржника відсутні для виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18872/23.

З відомостей про рахунки боржника від 10.11.2025 у Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» наявний рахунок в АТ «УКРСИББАНК» № НОМЕР_1 , на якому на якому обліковуються 0,00 грн.

Рух коштів по відкритим рахункам також не відбувається.

У ході зведеного виконавчого провадження НОМЕР_8 Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овчаренком Миколою Олександровичем вчинялися дії, спрямовані на виявлення майна боржника, на яке може бути звернено стягнення, за результатом чого встановлено відсутність майна у боржника (Згідно з відповіддю МВС України за боржником не зареєстровані транспорті засоби. Згідно з інформацією з Державного земельного кадастру за боржником не зареєстровані земельні ділянки. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у боржника відсутнє нерухоме майно, а наявні записи про іпотеку не актуальні); були направлені виклики керівника боржника, які залишились проігнорованими; були зроблені виїзди за юридичною адресою боржника, в результаті яких встановлено, що боржник за юридичною адресою не знаходиться.

Як вказує позивач, боржником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» не вчинено жодних дій на погашення боргу, не виконано вимоги виконавця, не подано інформацію і документи про доходи та майно боржника, у тому числі про майно, яким воно спільно володіє з іншими особами, інформацію про рахунки у банках чи інших фінансових установах та про кошти, розміщені на них, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Тобто, фактично рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/18872/23 не виконане.

Втім, як вбачається з матеріалів справи, 01.02.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» (покупець) укладено Договір купівлі-продажу нежилого приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юрченко І.Г., зареєстрованого в реєстрі за №133, відповідно до предмету якого продавець передає у власність, а покупець приймає і зобов`язується оплатити на нижчевикладених умовах нежиле приміщення №1 (в літ. А) (групи приміщень № 416) загальною площею 137,00 кв.м., що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Щербакова, будинок 52 (далі - Об`єкт нерухомого майна) (п. 1 Договору купівлі-продажу).

Актом приймання-передачі нежитлового приміщення від 01.02.2012 №1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» отримало Об`єкт нерухомого майна.

Відповідно до інформаційної довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «НАУКОВО-ДОСЛІДНИЙ ЦЕНТР «АРХБУДЕКСПЕРТИЗА» від 20.08.2021 №21/08/20-2, після проведення технічної інвентаризації Об`єкта нерухомого майна, загальна площа фактично становить 83,1 кв.м.

Тобто, покупцем (Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про») в процесі експлуатації Об`єкту нерухомого майна виявлено невідповідність фактичної площі зазначеного приміщення тій площі, яка зазначена в Договорі купівлі-продажу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» із вимогою про усунення порушень - про передачу частини приміщення за Договором купівлі-продажу площею 54,4 кв.м., або про відшкодування вартості за ринковою ціною.

На вказаний лист Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» надало відповідь від 26.10.2017 №26-10/17-1, в якій повідомило про те, що звернеться до Управителя ФФБ для пояснення причин такої різниці та повернення коштів.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» звернулося до керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «НЕРУХОМІСТЬ-ІНВЕСТ» із запитом від 08.08.2023 № б/н про надання належним чином завіреної копії поверхового плану будинку, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Щербаківського Данила, буд. 52 (літ. А), з плануванням поверху, на якому знаходиться група нежитлових приміщень № 416.

Проте, такий запит залишений без виконання.

Відповідно до Висновку судового експерта за результатами проведення оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи від 22.09.2021 №776/09/2021, площа досліджуваної групи приміщень №416 за адресою: м. Київ, Шевченківський район, вулиця Щербаківського Данила, 52, станом на дату проведення дослідження становить 83,1 кв.м., а за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 01.02.2012 (зареєстрований в реєстрі під № 133) становить 137,00 кв.м.; на дату проведення дослідження площа групи приміщень №416 на 53,9 кв.м. (137-83,1) менша ніж зазначено в договорі купівлі-продажу нежилого приміщення від 01.02.2012 (зареєстрований в реєстрі під № 133); вартість недоотриманої площі Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 01 лютого 2012 року за адресою: м. Київ, вул. Щербакова, буд. 52, укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс», в розмірі 53,9 кв.м., становить: 2041560 грн.

Вказані обставини встановлені судом у справі №910/18872/23, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» задоволені у повному обсязі, та в силу положень ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування при вирішенні даного спору.

Суд зазначає, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною 3 ст. 13 Цивільного кодексу Українивизначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 у справі №922/1903/18.

У постанові від 01.04.2020 у справі №182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. 1 ст.3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 Цивільного кодексу України.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011.

Разом з вищезазначеним, відповідно до правових висновків, викладених судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19) фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин 3, 6 ст. 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.

Критеріями, для кваліфікації договору, як фраудаторного, є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника (аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17 та у постанові Верховного Суду від 14.07.2020 у справі №754/2450/18).

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.10.2020 у справі №755/17944/18 цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №747/306/19.

Як вбачається з матеріалів даної справи, а також справ №910/18056/21 та №910/18872/23, справи, обов`язок передати Товариству з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» приміщення загальною площею 137,00 кв.м. виник у Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» ще у 2012 році при укладенні Договору купівлі-продажу від 01.02.2012.

Також, листом № 26-10/17-1 від 26.10.2017 відповідач 1 підвердив свою обізнаність щодо наявного спору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» відносно проданого нежилого приміщення.

Безпосередньо в листі відповідач 1 зазначив: «…Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» звернеться до Управителя ФФБ для пояснення причин такої різниці в площах та з вимогою повернення коштів, у зв`язку з невідповідністю площі вказаної в Договорі та новому технічному паспорті. Після повернення різниці Товариству з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс», дані кошти будуть перераховані Товариству з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про».

Також, на розгляді Господарського суді міста Києва перебувала справа №910/18056/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» про стягнення грошових коштів в розмірі 2041560,00 грн. Позовні вимоги були мотивовані неналежним виконанням відповідачем його зобов`язань за договором купівлі-продажу нежилого приміщення від 01.02.2012 в частині передачі позивачу, як покупцю за договором, обумовленої в договорі площі нежилого приміщення. Позивач зазначав, що в договорі сторони обумовили передачу 137,00 кв. м. нежилого приміщення, проте за твердженням позивача фактично йому було передано 83,1 кв. м. нежилого приміщення.

Не зважаючи на те, що суд у справі №910/18056/21 відмовив у задоволенні позову, однак Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» було обізнано про існування спору між сторонами щодо площ переданих приміщень.

Більш того, відповідач 1 передав в статутний капітал спірні приміщення відповідача 2 ще під час перегляду рішення суду у справі №910/18056/21 в суді апеляційної інстанції (приміщення передані 17.02.2023, а постанова судом апеляційної інстанції прийнята 28.06.2023).

Суд зазначає, що обов`язком сторін у господарському процесі є доведення суду тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.

При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.

Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.

Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Суд зазначає, що встановлені фактичні обставини справи та подані сторонами докази, враховуючи принцип змагальності та стандарт доказування «вірогідність доказів», свідчать про те, що відчуження спірного майна Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» (шляхом його внесення до статутного капіталу) є недобросовісною поведінкою боржника, зловживанням своїми цивільними правами, спрямованими на завдання шкоди іншим особам (стягувачу - Товариству з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про»), оскільки відчуження належного відповідачу 1 майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення на його майно як боржника.

Вказаний висновок суду ґрунтується на тому, що:

1) відчуження спірного майна відбулось після виникнення обов`язку передати його Товариству з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про» (обов`язок передати виник при підписанні договору купівлі-продажу, а рішення судів лише підтверджують невиконання відповідачем 1 такого обов`язку, а не вказують на виникнення строку виконання зобов`язання);

2) після відчуження майна у боржника (відповідача 1) відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (Товариством з обмеженою відповідальністю «Квадрат-Про»);

3) 17.02.2023 за Актом прийому-передачі нерухомого майна відповідач 1 передав у статутний капітал відповідача 2 спірне майно, ставши таким чином учасником Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», а вже 01.03.2023 відповідач 1 вийшов зі складу учасників відповідача 2, залишивши спірне майно на балансі відповідача 2.

При цьому, суд зазначає, що згідно з частинами першою - четвертою статті 202 Цивільного кодексу України правочин - це дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша). Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (частина друга). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта).

Акт приймання-передачі майна до складу статутного фонду є правочином, який в свою чергу підтверджує волевиявлення сторін, а також має юридичні наслідки - факт набуття та припинення права власності на нерухоме майно.

Отже, двосторонній акт у цих правовідносинах свідчить про погоджену дію шляхом волевиявлення обох сторін зазначеного двостороннього правочину на набуття певних цивільних прав та обов`язків, а тому оскарження правочину, оформленого актом (у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України), є належним способом захисту цивільних прав та обов`язків в розумінні статті 16 Цивільного кодексу України.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 29 квітня 2015 року у справі № 903/134/13-г, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 918/1377/16.

Отже, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича про визнання недійсним з моменту укладення Акту прийому-передачі 31/100 частки, що відповідає 40 м.кв. від загальної площі 129. м.кв. приміщення 421, РНОНМ , що знаходиться за адресою: м. Київ, вулиця Щербаківського Данила, будинок 52 (нежиле приміщення №56 - номер за технічним паспортом - №421), укладеного 17.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченком М.О.

Також позивач просить суд скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 49358280 від 20.02.2023), який внесений на підставі Акту прийому-передачі №825, 826 від 17.02.2023.

Суд зазначає, що в даному випадку належним та ефективним способом захисту є скасування рішення державного реєстратора (а не запису).

Оскільки позивач у вказаній прохальній частині позовної заяви також просить скасувати і рішення державного реєстратора, суд дійшов висновку задовольнити вказані позовні вимоги у повному обсязі, так як позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення.

Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Судовий збір покладається на відповідачів у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсним з моменту укладення Акт прийому-передачі нерухомого майна до статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», укладений 17.02.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесниченком М.О., зареєстрований в реєстрі за №№ 825, 826.

3. Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Колесниченка М.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 66548649 від 24.02.2023, номер відомостей про речове право: 49358280, дата державної реєстрації: 20.02.2023, прийняте на підставі Акту прийому-передачі №№ 825, 826 від 17.02.2023.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» (03142, м. Київ, вул. Академіка Кримського, буд. 4-а; ідентифікаційний код: 32558401) на користь Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13-А, офіс 574; ідентифікаційний код: ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіс лімітед» (04111, м. Київ, вул. Щербаківського, буд. 52, офіс 35-В; ідентифікаційний код: 39810796) на користь Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Овчаренка Миколи Олександровича (03039, м. Київ, вул. Голосіївська, буд. 13-А, офіс 574; ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 29.12.2024.

Суддя О.М. Спичак