ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2025 р. Справа№ 910/7375/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Корсака В.А.

суддів: Буравльова С.І.

Алданової С.О.

за участю секретаря судового засідання: Замай А.О.,

за участю представників учасників справи:

від позивача: Кулачко Т.М.

від відповідача: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл»

на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025

у справі №910/7375/25 (суддя Алєєва І.В.)

за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каховська 58»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл»

про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог

11.06.2025 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каховська 58» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл» про стягнення 41 613,24 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором про встановлення сервітуту в частині сплати вартості за розміщення на площі фасаду будинку вивіски відповідача. У зв`язку з порушенням грошового зобов`язання позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 41 613,24 грн, з яких основна сума боргу - 36 000 грн, пеня - 3548,56 грн, 3 % річних - 348,68 грн, інфляційні втрати - 1 716,00 грн.

Матеріально-правовою підставою позову позивач обрав ст.ст. 509, 525, 526, 625 ЦК України.

Доводи та заперечення відповідача

Відповідач з позовом не погодився, посилаючись на те, що пред`явлена заборгованість відсутня у відповідача перед позивачем з огляду на відсутність підписаних сторонами щомісячних Актів використання площі фасаду будинку за спірний період. Відповідач зазначив, що згідно з п. 3.3 Договору, оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача до 10 числа місяця, наступного за місяцем використання площі фасаду будинку, на підставі підписаного сторонами Акту, водночас, в порядку виконання п 2.2.2. Об`єднанням не надсилались щомісячно Акти використання площі фасаду будинку Акту, що підтверджує факт відсутності факту використання площі фасаду будинку. Тому, відповідач вважає, що з урахуванням ненадання позивачем Актів використання площі фасаду будинку за спірний період, в порядку застосування п.2.2.2., 3.3 Договору, у відповідача не виник обов`язок в частині оплати, оскільки сторони погодили порядок оплати на підставі підписаних сторонами щомісячних Актів, які повинні були направлятись щомісячно та підписуватись сторонами.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 позов задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл» на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Каховська 58» заборгованість у розмірі 36 000,00 грн, пеню у розмірі 3 548,56 грн, 3 % річних у розмірі 348,68 грн, інфляційні втрати у розмірі 1716,00 грн, витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Рішення, з посиланням на ст.ст. 401, 530, 625, 626, 627 ЦК України мотивоване тим, що укладений між сторонами, має зміст сервітуту, який полягає у наданні сервітуарію (відповідачу) права користування будинком для розміщення відповідної вивіски. Оскільки відповідачем не надано доказів оплати вартості за користування сервітутом у розмірі 36 000,00 грн, суд першої інстанції задовольнив позов та стягнув заборгованість за період з 01.09.2024 по 31.05.2025. Також, суд стягнув пеню у розмірі 3 548,56 грн, 1716,00 грн інфляційних втрат та 348, 68 грн 3% річних.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з цим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

А саме апелянт посилається на те, що:

- позивач не надав жодного підтверджувального документу про реальність використання площі фасаду будинку за спірний період. З урахуванням ненадання позивачем Актів використання площі фасаду будинку за спірний період, в порядку застосування п. 2.2.2., п.3.3 Договору, у відповідача не виник обов`язок в частині оплати, оскільки сторони погодили порядок оплати на підставі підписаних сторонами щомісячних Актів, які повинні були направлятись щомісячно;

- суд проігнорував погоджені сторонами умови договору, а саме виникнення обов`язку зі сплати у відповідача з моменту щомісячного направлення позивачем Актів використання площі фасаду будинку, як сторони погодили в п.2.2.2 та п. 3.3. Договору;

- суд першої інстанції не вважав за необхідне дослідити питання виконання позивачем обов`язку згідно п.2.2.2. Договору, не проаналізував зміст п.3.3. Договору та момент виникнення обов`язку щодо оплати, що свідчить про упередженість при вирішенні спору.

Доводи апеляційної скарги відповідача схожі за своїм змістом з доводами відзиву на позовну заяву, які, як стверджує відповідач, були судом проігноровані судом першої інстанції.

Доводи та заперечення позивача

У своєму відзиві на апеляційну скаргу позивач з апеляційною скаргою не погодився, просить залишити оскаржене рішення без змін, посилаючись на те, що:

- доводи апеляційної скарги не відповідають фактичним обставинам справи, а скаржником невірно визначено правову природу спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню до них;

- апелянт не наводить належних та допустимих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У своїй апеляційній скарзі скаржник викладає власне, помилкове тлумачення умов Договору та норм чинного законодавства, ігноруючи встановлений і визнаний відповідачем факт користування чужим майном (сервітутом), що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами;

- єдиним аргументом апеляційної скарги є посилання на відсутність підписаних щомісячних актів виконаних робіт (наданих послуг) як законну підставу для невиконання Відповідачем його грошового зобов`язання перед позивачем. Доводи скаржника про ненадання «послуг» та відсутність актів їх приймання передачі є юридично неспроможними, оскільки предметом Договору є встановлення речового права, а не надання послуг;

- відсутність щомісячних актів, які скаржник сам ухиляється підписувати, не звільняє його від оплати за фактично спожите благо (користування фасадом). Поведінка скаржника, який фактично використовує фасад будинку для розміщення своєї вивіски, але відмовляється від оплати через відсутність актів, суперечить засадам добросовісності (п. 6 ст. 3 ЦК України) та доктрині venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки).

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.25 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Корсак В.А., судді: Алданова С.О., Буравльов С.І.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.09.2025 постановлено витребувати у Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/7375/25 та відкладено вирішення питання щодо подальшого руху апеляційної скарги до надходження матеріалів справи.

23.10.2025 матеріали справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 апеляційну скаргу залишено без руху на підставі ст.ст. 174, 234, 258, 260 ГПК України у зв`язку з відсутністю доказів сплати судового збору та відсутністю доказів про її надсилання позивачу. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали останній має право усунути недоліки зазначені у її мотивувальній частині, надавши суду відповідні докази.

28.10.2025 недоліки апеляційної скарги усунуто.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2025 задоволено клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл» про розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі № 910/7375/25 в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Арітейл» на рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі № 910/7375/25. Закінчено проведення підготовчих дій. Повідомлено учасників справи про призначення апеляційної скарги до розгляду на 22.12.2025. Роз`яснено учасникам справи право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі до 15.12.2025 (включно). Встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв та клопотань в письмовій формі до 15.12.2025 (включно). Участь у судовому засіданні для учасників справи не визнано обов`язковою.

Явка представників учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні 22.12.2025 заперечив проти доводів апелянта з підстав, викладених у відзиві та просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні 22.12.2025 не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином в електронному кабінеті, про що в матеріалах справи містяться відповідні докази.

За змістом ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції з метою дотримання прав сторін на судовий розгляд справи упродовж розумного строку, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, враховуючи те, що явка представників сторін обов`язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, зважаючи на відсутність обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника вдповідача, який належним чином повідомлений про судовий розгляд справи в апеляційному порядку.

Межі перегляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Статтею 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Суд першої інстанції, на підставі сукупності належних та допустимих доказів встановив такі обставини правовідносин сторін.

01.09.2024 між позивачем (ОСББ/об`єднання) та відповідачем (користувач) укладено Договір встановлення сервітуту № 01/09/24-4.

Предметом договору згідно п. 1 є встановлення сервітуту.

Згідно п. 1.1. Договору, змістом сервітуту є надання об`єднанням користувачу можливість розміщення на площі фасаду будинку № 58 по вул. Каховській в м. Києві вивіски, а користувач, враховуючи що об`єднання утримує і ремонтує будинок на якому розміщено вивіски користувача, зобов`язаний оплатити таке розміщення відповідно до п. 3.1. даного Договору.

Згідно Акта до договору встановлення сервітуту № 01/09/24-4 від 01.09.2024 об`єднання надало користувачу право розміщення на фасаді будинку № 58 по вул. Каховській у місті Києві, користувачем розміщено на фасаді будинку вивіску площею 5 кв.м., згідно з умовами передбаченими Договором встановлення сервітуту. Вартість сервітуту щомісячно становить 4000 грн.

Вказаний Акт підписаний сторонами без зауважень та скріплений печвтками.

Відповідно до п. 3.1. Договору, щомісячний розмір плати за розміщення користувачем на фасаді будинку об`єднання вивіски складає 10 % від мінімальної заробітної плати станом на день оплати за метр квадратний кожної окремої вивіски.

Згідно п. 3.3. Договору, оплата здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок об`єднання до 10 (десятого) числа місяця наступного за місяцем використання площі фасаду будинку на підставі підписаного сторонами Акту.

За твердженнями позивача, відповідач систематично не виконує свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за користування сервітутом, у зв`язку з чим у відповідача перед позивачем за період з 01.09.2024 по 31.05.2025 виникла основна заборгованість у розмірі 36 000,00 грн, що і стало підставою для звернення до господарського суду з відповідним позовом.

Мотиви і джерела права, з яких виходить апеляційний суд при ухваленні судового рішення

Як вже зазначено, 01.09.2024 між позивачем (ОСББ/об`єднання) та відповідачем (користувач) укладено Договір встановлення сервітуту № 01/09/24-4.

Відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Згідно зі ст. 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися у встановлений строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Суд першої інстанції вірно встановив, що між сторонами виникли правовідносини сервітуту.

Щодо доводів апелянта про те, що за договором сервітуту не настав строк оплати, колегія суддів враховує наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач надав, а скаржник прийняв у користування частину фасаду будинку для розміщення вивіски площею 5 кв.м., про що складено Акт введення в експлуатацію від 01.09.2024.

Зазначений Акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками без жодних зауважень, що свідчить про фактичний початок користування майном.

Приписами п. 3.1., п. 3.2. Договору визначено щомісячний розмір плати за розміщення користувачем на фасаді будинку об`єднання вивіски та здійснення оплати до 10 (десятого) числа місяця наступного за місяцем використання площі фасаду будинку на підставі підписаного сторонами Акта.

Суд першої інстанції в оскарженому рішенні надав оцінку доводам відповідача, викладених у його відзиві на позовну заяву та зазначив, що відповідач не заперечує факту користування сервітутом та суму заборгованості, а посилається лише на те, що за договором не настав строк оплати.

Відповідно до ч. 3 ст. 403 ЦК України, особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Договором сервітуту встановлено обов`язок оплати за користування сервітутом, і не визначено такої підстави для звільнення від плати, як відсутність щомісячних актів про надання послуг.

Сервітут не є послугою, на відміну від послуги, яка передбачає діяльність однієї сторони на користь іншої. Правова природа сервітуту полягає у тому, що сервітут це речове право на чуже майно, яке полягає у праві користування цим майном у певних, чітко визначених межах. Він закріплює можливість користування чужою річчю для задоволення потреб власника іншої речі, без права володіння або розпорядження такою річчю. Це відрізняє сервітут від зобов`язальних прав (наприклад, договору оренди чи надання послуг).

Сервітут є обтяженням права власності на певне майно, що означає, що власник цього майна обмежений у своїх правах щодо використання цієї речі. Сервітут встановлюється для забезпечення потреб власника чи користувача іншої земельної ділянки або іншого нерухомого майна та може бути зокрема встановлений щодо земельної ділянки або іншого нерухомого майна.

Сервітут за своєю правовою природою не є послугою. Послуга це діяльність, яка споживається в процесі її виконання (ст. 901 ЦК України) і передбачає активні дії однієї сторони на користь іншої. Сервітут не передбачає надання активних послуг власником обтяженого майна. Він лише обмежує його право власності, дозволяючи іншій особі користуватися його майном у певних межах. Власник обтяженого майна не зобов`язаний щось робити для користувача сервітуту; він лише зобов`язаний не перешкоджати користуванню.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач надає відповідачу право користування частиною фасаду будинку для розміщення вивіски, що є сервітутом, а не послугою. Стягнення основної заборгованості за договором є платою за користування сервітутом, а не оплатою за послугу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що обов`язок оплати за сервітутом виник з факту користування ним, підтвердженого актом введення в експлуатацію вивіски, а не з наявності щомісячних актів.

Із змісту ч. 3 ст. 403 ЦК України вбачається, що особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав, у суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод особи не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). Згаданий принцип римського права «venire contra factum proprium» є вираженням «equitable estoppel» - однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина ґрунтується на «principles of fraud» та є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу правову позицію, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Отже, поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Таким чином, юридична поведінка відповідача є непослідовною та не відповідає його попереднім діям при укладенні договору сервітуту та обов`язку з оплати за користування сервітутом.

Доводи відповідача, що за договором сервітуту не настав строк оплати є безпідставним, необґрунтованим та такими, що суперечать засадам добросовісності, розумності та справедливості.

Колегія суддів вважає, що відсутність щомісячних актів, які скаржник сам ухиляється підписувати, не звільняє його від оплати за фактично спожите благо (користування фасадом). Посилання скаржника на пункти Договору щодо підписання щомісячних актів як на відкладальну умову оплати є безпідставним. Пункт 3.3 Договору регламентує порядок документування господарських операцій, однак не скасовує імперативного обов`язку сплатити за фактичне користування чужим майном, передбаченого ст. 403 ЦК України.

В цьому контексті колегія враховує, що відповідно до матеріалів справи апелянт прийняв у користування частину фасаду будинку для розміщення вивіски площею 5 кв.м., про що складено Акт введення в експлуатацію від 01.09.2024, що свідчить про фактичний початок користування майном.

Зазначеним спростовуються доводи апелянта про те, що позивач не надав жодного підтверджувального документу про реальність використання площі фасаду будинку за спірний період.

Враховуючи викладене колегія констатує, що відповідачем ані в суді першої інстанції, а ні під час апеляційного перегляду справи не доведено підстав для невиконання ним зобов`язань щодо оплати вартості за користування будинком для розміщення відповідної вивіски. Усі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про обґрунтованість позову.

В контексті викладено колегія враховує, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).

Європейський суд з прав людини також зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у справі що переглядається, суд першої інстанції належним чином суду зазначив підстави, на яких воно ґрунтуються.

Щодо стягнення пені, 3 % річних та інфляційних втрат

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3548, 56 грн пені, а також 348, 68 грн 3 % річних та 1716, 00 грн та інфляційних втрат, нарахованих за період з 11.10.2024 по 10.06.2025.

Суд першої інстанції, здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку пені, 3% річних та інфляційних втрат дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення цих сум.

Колегія, перевіривши зазначений розрахунок, зазначає, що він є арифметично вірним.

Доводів щодо незгоди відповідача в частині розрахунку позивача про стягнення 3 548,56 грн пені, 348,68 грн 3 % річних та 1716,00 грн інфляційних втрат апеляційна скарга не містить.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно до статті 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Нормою ст. 276 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За результатами апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що оскаржене рішення суду першої інстанції прийнято у відповідності до вимог чинного законодавства, при повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, підстави для його зміни чи скасування в розумінні приписів статті 277 ГПК України відсутні. Натомість викладені в апеляційні скарзі доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому в її задоволенні слід відмовити.

Судові витрати

Згідно вимог статті 129 ГПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись Главою 1 Розділу IV Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 09.09.2025 у справі №910/7375/25 залишити без змін.

Матеріали справи повернути до господарського суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено та підписано, - 25.12.2025.

Головуючий суддя В.А. Корсак

Судді С.І. Буравльов

С.О. Алданова