ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

м. Хмельницький

"19" грудня 2025 р. Справа № 924/1063/25

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Кочергіної В.О., при секретарі судового засідання Сірій Д.І., розглянувши матеріали справи

за позовом Вижницької міської ради м. Вижниця Чернівецької області

до Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України м. Хмельницький

про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії №72/111-р/к у справі №72/65-25 від 15.08.2025

За участю:

від позивача: Гайсан О.В. згідно Виписки з ЄДРЮФГФ (в режимі відеоконференції)

від відповідача: Логінова Т.Ю. згідно Витягу з ЄДРЮФГФ

З оголошенням перерви в судовому засіданні 10.12.2025.

19.12.2025 в судовому засіданні проголошено вступну і резолютивну частини рішення суду відповідно до ст. 240 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:

15.10.2025 на адресу Господарського суду Хмельницької області через систему "Електронний суд" надійшла позовна заява Вижницької міської ради м. Вижниця Чернівецької області до Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України м. Хмельницький про визнання протиправним та скасування Рішення адміністративної колегії №72/111-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" від 15.08.2025 у справі №72/65-25 Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що за результатами розгляду справи №72/65-25 прийнято Рішення адміністративної колегії №72/111-р/к "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" від 15.08.2025, яким дії Вижницької міської ради щодо прийняття рішення від 12 червня 2024року №125-39/24 "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади" (Додаток 4 "Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки"), яким затверджено різні розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Вижницької міської територіальної громади, визнано такими, що не відповідають законодавству про захист економічної конкуренції, є порушенням, передбаченим пунктом 3 статті 50, абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами в територіальних межах населених пунктів Вижницької територіальної громади Чернівецької області.

У позовній заяві позивачем зазначено третю особу Відділ досліджень і розслідувань в Чернівецькій області Південно - західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України та заявлено клопотання про витребування у відповідача матеріали справи №72/65-25 від 04.07.2025.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.10.2025, позовну заяву передано для розгляду судді Кочергіній В.О.

Ухвалою суду від 20.10.2025 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі №924/1063/25 за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі на 11:00год. 12.11.2025. Цією ж ухвалою зобов`язано позивача надати суду обгрунтовану заяву необхідності залучення у справі третьої особи та письмово обгрунтувати необхідність витребування у відповідача матеріалів справи №72/65-25 від 04.07.2025.

28.10.2025 від позивача надійшла заява (вх.№05-22/8403/25) щодо обгрунтування витребування у відповідача матеріалів справи №72/65-25 від 04.07.2025 через необхідність зібрання доказів у даній справі.

03.11.2025 представником відповідача подано відзив на позов (вх.№05-22/8537/25) із запереченнями та долученими доказами. У відзиві на позов, відповідач зазначає про те, що міським радам не дозволяється встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів (підпункт 12.3.7 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України). Пунктом 30.5 статті 30 Податкового кодексу України передбачається, що податкові пільги, порядок та підстави їх надання встановлюються з урахуванням вимог законодавства України про захист економічної конкуренції виключно цим Кодексом, рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Відповідно до статті 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Статтею 266 Податкового кодексу України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. Об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка. Відповідно до частини першої статті 320 Цивільного кодексу України власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків встановлених законом. Отже, як юридичні особи, так і фізичні особи можуть здійснювати певну підприємницьку діяльність у приміщеннях (на територіях) об`єктів нежитлової нерухомості, що перебуває у їх власності (за умов відсутності законодавчо визначених заборон щодо здійснення такої діяльності), та відповідно, вважатися учасниками одного (певного) товарного ринку, що витікає з системного тлумачення ст.50 та ст.51 Цивільного кодексу України, ст.1 Закону України "Про захист економічної конкуренції". З огляду на вищевикладене наголошує, що фізичні особи, фізичні особи-підприємці прирівняні до юридичних осіб та охоплюються спільним поняттям "суб`єкт господарювання" та є конкурентами (учасниками) на певному ринку. Вони наділені таким же обсягом цивільних прав та обов`язків, що їх мають юридичні особи при здійсненні своєї підприємницької діяльності. Стан конкуренції між суб`єктами господарювання визначається не формальним правовим статусом власника, а фактичними умовами діяльності у разі здійснення фізичною особою (у тому числі фізичною особою-підприємцем) діяльності на одному ринку з юридичними особами вони будуть вважатися конкурентами.

Доводи позивача щодо дискреційних повноважень органів місцевого самоврядування, вважає необґрунтованими з огляду, на приписи частини першої та частини другої статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції". Вважає, що виконання органами місцевого самоврядування зобов`язання щодо сприяння розвитку конкуренції та не вчинення будь - яких дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію, здійснюється шляхом створення, відповідно до вимог чинного законодавства, умов за яких здобуття суб`єктами господарювання переваг над іншими суб`єктами господарювання повинно відбуватися завдяки саме власним досягненням, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку, чим забезпечується змагальність між суб`єктами господарювання, що є головною ознакою конкуренції. Згідно зі статтею 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції. Нормами законодавства про захист економічної конкуренції не допускається негативний вплив органів місцевого самоврядування чи інших адміністративних інституцій на конкуренцію. Відповідно до частини третьої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" вчинення антиконкурентних дій органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю забороняється і тягне за собою відповідальність згідно з законом. Відповідно до пункту 3 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративного господарського управління та контролю є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції. З огляду на вищевикладене, Вижницька міська рада посилається на право самостійно встановлювати ставки в межах Податкового кодексу. Разом з тим, реалізація таких повноважень повинна здійснюватися з дотриманням вимог законодавства про захист економічної конкуренції. Це означає, що виконання рішення або подання Антимонопольного комітету України може відбуватися в будь-який передбачений законом спосіб - шляхом: внесення змін до існуючого рішення ради; прийняття нового рішення з урахуванням зауважень Антимонопольного комітету України; коригування ставок у межах встановленого Податковим кодексом України діапазону для усунення дискримінаційних умов. Таким чином, право місцевої ради на вибір способу виконання не скасовує обов`язку забезпечити рівні умови конкуренції для всіх суб`єктів господарювання, що діють на одному ринку.

Також у відзиві на позов, відповідач зазначає, що економічні ризики не можуть бути виправданням для встановлення дискримінаційних податкових ставок. Закон прямо забороняє створювати нерівні умови конкуренції навіть за наявності бюджетних чи соціальних обмежень. Таким чином, дії Вижницької міської ради, у вигляді встановлення у Рішенні № 125-39/24 (Додаток №4), різних ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для фізичних осіб та юридичних осіб за однаковими кодами Національного класифікатора будівель та споруд (нежитлова нерухомість, що може використовуватись для здійснення певної підприємницької діяльності): 1211.1, 1211.2, 1211.3, 1211.4, 1211.5, 1212.1, 1212.2, 1212.3, 1212.4, 1220.2, 1220.5, 1220.9, 1230.1, 1230.3, 1230.4, 1230.5, 1230.6, 1230.7, 1241.1, 1241.2, 1241.3, 1241.4, 1242.1, 1242.2, 1251.1, 1251.2, 1251.3, 1251.4, 1251.5, 1251.6, 1251.7, 1251.8, 1251.9, 1252.1, 1252.2, 1252.5, 1252.6, 1252.7, 1252.8, 1252.9, 1261.1, 1261.2, 1261.3, 1261.4, 1261.5, 1261.9, 1265.1, 1265.2, 1265.3, 1265.4, 1265.5, 1265.9, 1271.1, 1271.2, 1271.3, 1271.4, 1271.5, 1271.6, 1271.7, 1271.8, 1271.9, 1274.4., положення якого не відповідають законодавству про захист економічної конкуренції, є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції», передбачене пунктом 3 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції", визначене абзацом восьмим частини другої статті 15 цього Закону, у вигляді антиконкурентних дій органу місцевого самоврядування, шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим суб`єктам господарювання створюються несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами. Висновки позивача про "нав`язування прийняти фіксовану ставку податку для фізичних осіб (громадян) та юридичних осіб при визначеному діапазоні ставок" та "в оскаржуваному рішенні не зазначено фактів наявності порушеного права, не зазначено які саме факти і призвели до порушення прав фізичних осіб" відповідач вважає безпідставними, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 2 Закону "Про захист економічної конкуренції" встановлено, що цим Законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією. Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції (частина перша статті 15 Закону "Про захист економічної конкуренції"). Отже, при встановленні місцевих податків і зборів орган місцевого самоврядування зобов`язаний дотримуватись принципів, визначених статтею 4 ПК України та не допускати порушень вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції". У адміністративній справі №640/9593/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (Постанова від 17 січня 2022 року) робить висновок про те, що: При установленні податків та зборів слід дотримуватись як принципів податкового законодавства, зокрема шляхом встановлення таких податків і зборів та їх розмірів, які б не мали впливу на конкурентоздатність платників податків, так і вимог Закону України "Про захист економічної конкуренції", яким чітко встановлено поширення його норм і на відносини між органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання. Як зазначено Верховним Судом, лише можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання дій, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", порушенням законодавства про захист економічної конкуренції. Подібний правовий висновок міститься в постановах ВСУ від 07.08.2018 у справі №922/3715/17, від 17.08.2021 у справі №904/4062/20, від 18.11.2021 у справі №910/19109/19.

Вчиняючи певні дії (ухвалюючи відповідні рішення), органи державної влади й органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень (дискреційних повноважень) повинні враховувати положення статті 25 ГКУ та сприяти розвитку конкуренції, не допускаючи порушення антимонопольного законодавства. Подібний правовий висновок зазначено в постановах ВСУ від 21.05.2020 у справі №910/8856/19, від 18.11.2021 у справі №910/19109/19. Враховуючи наведене, вважає доводи позивача необґрунтованими та такими, що не спростовують обставин справи, викладених у рішенні від 15.08.2025 №72/111-р/к.

12.11.2025 в підготовчому засіданні судом відмовлено у задоволенні клопотань позивача про залучення до участі у справі третьої особи, про витребування матеріалів справи та оголошено перерву до 12:00год. 24.11.2025, про що постановлено ухвали із занесенням до протоколу судового засідання.

Ухвалою суду від 24.11.2025 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у загальному позовному провадженні на 10:00год. 10.12.2025.

10.12.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 10:00год. 19.12.2025, про що постановлено ухвалу із занесенням до протоколу судового засідання.

Представник позивача в судовому засіданні 19.12.2025 (в режимі відеоконференції) позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.12.2025 проти позову заперечувала, просила суд відмовити позивачу у його задоволенні.

Дослідивши наявні в справі матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги суд встановив наступне.

Вижницькою міською радою прийняте рішення №125-39/24 від 12 червня 2024 року "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади" (Додаток №4 "Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки"), згідно з яким встановлено на території Вижницької міської ради ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки (Додаток №4 ), які введено в дію з 01.01.2025.

У прийнятому рішенні №125-39/24 (Додаток № 4) Вижницькою міською радою встановлено різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для фізичних осіб та юридичних осіб на однакові коди класифікатору об`єктів нежитлової нерухомості за кодами Національного класифікатора будівель та споруд (нежитлова нерухомість, що може використовуватись для здійснення певної підприємницької діяльності), а саме: 1211.1, 1211.2, 1211.3, 1211.4, 1211.5, 1212.1, 1212.2, 1212.3, 1212.4, 1220.2, 1220.5, 1220.9, 1230.1, 1230.3, 1230.4, 1230.5, 1230.6, 1230.7, 1241.1, 1241.2, 1241.3, 1241.4, 1242.1, 1242.2, 1251.1, 1251.2, 1251.3, 1251.4, 1251.5, 1251.6, 1251.7, 1251.8, 1251.9, 1252.1, 1252.2, 1252.5, 1252.6, 1252.7, 1252.8, 1252.9, 1261.1, 1261.2, 1261.3, 1261.4, 1261.5, 1261.9, 1265.1, 1265.2, 1265.3, 1265.4, 1265.5, 1265.9, 1271.1, 1271.2, 1271.3, 1271.4, 1271.5, 1271.6, 1271.7, 1271.8, 1271.9, 1274.4.

04.07.2025 адміністративною колегією Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України винесено розпорядження адміністративної колегії №72/69-рп/к справа №72/65-25 "Про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції". У вказаному розпорядженні адміністративна колегія постановила розпочати розгляд справи у зв`язку із діями Вижницької міської ради.

На адресу Вижницької міської ради було надіслано Розпорядження адміністративної колегії №72/69-рп/к справа №72/65-25 від 04 липня 2025 року "Про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України.

Вказане Розпорядження адміністративної колегії №72/69-рп/к справа №72/65-25 від 04 липня 2025 року, винесено на підставі розгляду матеріалів дослідження і розслідування, Відділу АК України в Чернівецькій області від 30.06.2025 №72-03/216-п про початок розгляду справи про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

23.07.2025 Південно-західним міжобласним територіальним відділенням Антимонопольного комітету України винесено подання №72-03/242-п, в якому запропоновано:

1. Визнати дії Вижницької міської ради (місцезнаходження юридичної особи: вул. Українська, буд. 34, м. Вижниця, Чернівецька обл., 59200, ідентифікаційний код юридичної особи 04062096), які полягають у прийнятті рішення від 12 червня 2024 року №125-39/24 "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади" (Додаток 4 "Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки"), яким затверджено різні розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Вижницької міської територіальної громади, окремі положення якого не відповідають законодавству про захист економічної конкуренції, порушенням, передбаченого пунктом 3 статті 50, абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами в територіальних межах населених пунктів Вижницької територіальної громади Чернівецької області.

2. Зобов`язати Вижницьку міську раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 резолютивної частини цього подання.

29 липня 2025 року на адресу Вижницької міської ради надійшло Подання № 72-03/242-п у справі № 72/65-25 від 23 липня 2025 року Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, зареєстроване за вх. №2502/02-14 від 29.07.2025.

11.08.2025 Вижнецька міська рада звернулась із клопотанням №02-202/1217 до Адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України про скасування подання №72-03/242-п від 23.07.2025 Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, оскільки воно не відповідає нормам Законодавства України.

Рішенням адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/111-р/к у справі №72/65-25 від 15.08.2025 "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції" вирішено:

1. Визнати дії Вижницької міської ради (місцезнаходження юридичної особи: вул. Українська, буд. 34, м. Вижниця, Чернівецька обл., 59200, ідентифікаційний код юридичної особи 04062096), які полягають у прийнятті рішення від 12 червня 2024 року №125-39/24 "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади" (Додаток 4 "Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки"), яким затверджено різні розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Вижницької міської територіальної громади, окремі положення якого не відповідають законодавству про захист економічної конкуренції, порушенням, передбаченого пунктом 3 статті 50, абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами в територіальних межах населених пунктів Вижницької територіальної громади Чернівецької області.

2. Зобов`язати Вижницьку міську раду припинити порушення законодавства про захист економічної конкуренції, передбачене пунктом 1 резолютивної частини цього подання.

Матеріали справи містять Статут Вижницької міської територіальної громади Вижницького району Чернівецької області, затверджений рішенням IV сесії Вижницької міської ради VIII скликання від 22.03.2017 №65-4/17 (2017 рік).

Відповідачем до матеріалів справи долучено лист Вижницької міської ради від 05.08.2025 №02-18/1183 адресований Південно-західному міжобласному територіальному відділенню Антимонопольного комітету України; клопотання Вижницької міської ради від 11.08.2025 №02-22/1217 адресоване Адміністративній колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України; лист ГУ ДПС у Чернівецькій області від 05.05.2025, адресований Південно-західному міжобласному територіальному відділенню Антимонопольного комітету України; лист Вижницької міської ради від 03.03.2025 №02-14/304 адресований Південно-західному міжобласному територіальному відділенню Антимонопольного комітету України (Додатки 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 затверджені рішенням 39 сесії Вижницької міської ради VIII скликання від 12.06.2024 №125-39/24; листи Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, адресовані Вижницькій міській раді, ГУ ДПС у Чернівецькій області.

Не погоджуючись з означеним рішенням, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання недійсним рішення адміністративної колегії Південно-західного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України №72/111-р/к у справі №72/65-25 від 15.08.2025 Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги таке.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції", до основних завдань Антимонопольного комітету України відносить участь у формуванні та реалізації конкурентної політики в частині здійснення державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції на засадах рівності суб`єктів господарювання перед законом та пріоритету прав споживачів, запобігання, виявлення і припинення порушень законодавства про захист економічної конкуренції.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції" державна політика у сфері розвитку економічної конкуренції та обмеження монополізму, здійснення заходів, які сприяють розвитку конкуренції, здійснюється, у тому числі, органами місцевого самоврядування.

Частина друга статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначає, що органи місцевого самоврядування зобов`язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Тобто, виконання органами місцевого самоврядування зобов`язання щодо сприяння розвитку конкуренції та не вчинення будь-яких дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію, здійснюється шляхом створення умов, за яких здобуття суб`єктами господарювання переваг над іншими суб`єктами господарювання здійснюється завдяки власним досягненням. Здійснення таких заходів забезпечує реалізацію державної політики у сфері розвитку економічної конкуренції та обмеження монополізму. Однак, недотримання зазначених засад може призводити до спотворення конкуренції та, відповідно, до нездійснення органами місцевого самоврядування заходів, які сприяють розвитку конкуренції.

Відповідно до пункту 3 статті 50 Закону України "Про захист економічної конкуренції" порушенням законодавства про захист економічної конкуренції є антиконкурентні дії органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю.

Згідно з приписами частини першої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь - які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно - господарського управління та контролю, які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Відповідно до абзацу сьомого частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно - господарського управління та контролю є надання окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (ч. 2 ст. 2 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; затвердження ставок земельного податку відповідно до Податкового кодексу України (п. п. 24, 35 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Органи місцевого самоврядування відповідно до Податкового кодексу України встановлюють місцеві податки і збори. Місцеві податки і збори зараховуються до відповідних місцевих бюджетів у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України з урахуванням особливостей, визначених Податковим кодексом України (ч. 1 ст. 69 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Статтею 7 Податкового кодексу України визначено загальні засади встановлення податків і зборів. Під час встановлення податку обов`язково визначаються такі елементи: платники податку; об`єкт оподаткування; база оподаткування; ставка податку; порядок обчислення податку; податковий період; строк та порядок сплати податку; строк та порядок подання звітності про обчислення і сплату податку. Під час встановлення податку можуть передбачатися податкові пільги та порядок їх застосування. Будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Згідно зі статтею 10 Податкового кодексу України до місцевих податків належить зокрема, податок на майно, який відповідно до статті 265 ПКУ складається з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, транспортного податку та плати за землю.

У пункті 12.3 статті 12 Податкового кодексу України зазначено, що сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів та податкових пільг зі сплати місцевих податків і зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та/або зборів, та про внесення змін до таких рішень.

При цьому, не дозволяється сільським, селищним, міським радам встановлювати індивідуальні пільгові ставки місцевих податків та зборів для окремих юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців і фізичних осіб або звільняти їх від сплати таких податків та зборів (підпункт 12.3.7 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України).

Пунктом 30.5 статті 30 Податкового кодексу України передбачається, що податкові пільги, порядок та підстави їх надання встановлюються з урахуванням вимог законодавства України про захист економічної конкуренції виключно цим Кодексом, рішеннями Верховної Ради Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування, прийнятими відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до статті 15 Податкового кодексу України, платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом.

Вижницькою міською радою у рішенні від 12.06.2024 №125-39/24 "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади (Додаток 4 "Ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) затверджено різні розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Вижницької міської територіальної громади, окремі положення якого не відповідають законодавству про захист економічної конкуренції, порушенням, передбаченого пунктом 3 статті 50, абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами в територіальних межах населених пунктів Вижницької територіальної громади Чернівецької області.

Таким чином Вижницька міська рада встановила різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для фізичних осіб та юридичних осіб на однакові коди класифікатору об`єктів нежитлової нерухомості за кодами Національного класифікатора будівель та споруд (нежитлова нерухомість, що може використовуватись для здійснення певної підприємницької діяльності), а саме: 1211.1, 1211.2, 1211.3, 1211.4, 1211.5, 1212.1, 1212.2, 1212.3, 1212.4, 1220.2, 1220.5, 1220.9, 1230.1, 1230.3, 1230.4, 1230.5, 1230.6, 1230.7, 1241.1, 1241.2, 1241.3, 1241.4, 1242.1, 1242.2, 1251.1, 1251.2, 1251.3, 1251.4, 1251.5, 1251.6, 1251.7, 1251.8, 1251.9, 1252.1, 1252.2, 1252.5, 1252.6, 1252.7, 1252.8, 1252.9, 1261.1, 1261.2, 1261.3, 1261.4, 1261.5, 1261.9, 1265.1, 1265.2, 1265.3, 1265.4, 1265.5, 1265.9, 1271.1, 1271.2, 1271.3, 1271.4, 1271.5, 1271.6, 1271.7, 1271.8, 1271.9, 1274.4.

Судом також враховується, що відповідно до пп.10.1.1 Податкового кодексу України (далі ПК України) податок на майно належить до місцевих податків, а згідно п.10.3 ПК України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі.

За змістом ст.265.1 ПК України податок на майно складається з: 265.1.1. податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; 265.1.2. транспортного податку; 265.1.3. плати за землю.

Пунктом 266.1.1 ст. 266 ПК України визначено, що платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Відтак, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки можуть бути як фізичні, так і юридичні особи, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. (п. 15.1 ст. 15 ПК України).

Статтею 63 ПК України визначено, що взяття на облік платників податків - юридичних осіб та їх відокремлених підрозділів здійснюється після їх державної реєстрації чи включення відомостей про них до відповідних державних реєстрів на умовах, що визначаються законодавчими актами України, крім випадків, визначених цим Кодексом, коли органами реєстрації є контролюючі органи або коли проведення державної реєстрації платника податків у відповідному статусі законодавством не передбачається.

Всі фізичні особи - платники податків та зборів реєструються у контролюючих органах шляхом включення відомостей про них до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків у порядку, визначеному цим Кодексом.

Фізичні особи - підприємці та особи, які мають намір провадити незалежну професійну діяльність, підлягають взяттю на облік як самозайняті особи у контролюючих органах згідно з цим Кодексом.

Пунктом 14.1.226 ст. 14 ПК України визначено, що самозайнята особа платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пунктом 65.9 ст. 65 ПК України визначено, що якщо фізична особа зареєстрована як підприємець та при цьому така особа провадить незалежну професійну діяльність, така фізична особа обліковується у контролюючих органах як фізична особа підприємець з ознакою провадження незалежної професійної діяльності.

Відповідно до п.14.1.36 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Таким чином, фізичні особи, як платники податків, що здійснюють господарську діяльність, можуть здійснювати діяльність не лише в статусі фізичної особи - підприємця, але і в статусі особи, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність.

Відтак платником податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки може бути і фізична особа, яка здійснює незалежну професійну діяльність, і яка є власником нерухомого майна.

Статтею 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб`єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб`єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку;суб`єкт господарювання - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми та форми власності чи фізична особа, що здійснює діяльність з виробництва, реалізації, придбання товарів, іншу господарську діяльність, у тому числі яка здійснює контроль над іншою юридичною чи фізичною особою; група суб`єктів господарювання, пов`язаних відносинами контролю.

Суб`єктами господарювання визнаються також органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю в частині їх діяльності з виробництва, реалізації, придбання товарів чи іншої господарської діяльності. Господарською діяльністю не вважається діяльність фізичної особи з придбання товарів народного споживання для кінцевого споживання.

Таким чином, суб`єктом господарювання в розумінні Закону України "Про захист економічної конкуренції" може бути і фізична особа, яка має намір провадити незалежну професійну діяльність, що не пов`язано з підприємницькою діяльністю та статусом фізичної особи-підприємця.

Згідно зі ст. 51 Цивільного кодексу України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Отже, фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність на відміну від фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність, не прирівняні у правовому статусі до юридичних осіб.

Відтак, встановлення різних ставок податку для юридичних та фізичних осіб створює не однакові умови в господарській діяльності суб`єктів на різних ринках, в тому числі ринках, на яких фізичні особи здійснюють незалежну професійну діяльність.

З огляду на викладене, можна дійти висновку, податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки також є інструментом економічної конкуренції, оскільки створює переваги на ринку товарів чи послуг.

Статтею 133 ПК України визначено, що платники податку на прибуток є, в тому числі, суб`єкти господарювання - юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність як на території України, так і за її межами, фізичні особи - підприємці, у тому числі такі, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність, щодо виплачених нерезиденту доходів (прибутків) із джерелом їх походження з України.

При визначенні прибутку враховуються витрати, в тому числі і витрати на сплату податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки. Таким чином, переваги на ринку отримують окремі суб`єкти завдяки різниці у витратах по сплаті податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, зумовленій не завдяки власним досягненням, а внаслідок дії зовнішніх ринкових факторів, одним з яких є вплив органу місцевого самоврядування Вижницької міської ради через прийняття рішення від 12.06.2024 №125-39/24 "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади".

Крім того, відповідно до ст.143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Згідно пп.4.1.2 п.4.1 ст.4 ПК України податкове законодавство України ґрунтується на таких принципах: рівність усіх платників перед законом, недопущення будь-яких проявів податкової дискримінації - забезпечення однакового підходу до всіх платників податків незалежно від соціальної, расової, національної, релігійної приналежності, форми власності юридичної особи, громадянства фізичної особи, місця походження капіталу.

Податкове законодавство України ґрунтується на принципах, зокрема: нейтральність оподаткування - установлення податків та зборів у спосіб, який не впливає на збільшення або зменшення конкурентоздатності платника податків (пп. 4.1.8 пункту 4.1 статті 4 ПК України).

З приміток в додатку 4 оскаржуваного рішення вбачається, що Вижницькою міською радою затверджено різні розміри ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки на території Вижницької міської територіальної громади, окремі положення якого не відповідають законодавству про захист економічної конкуренції, порушенням, передбаченого пунктом 3 статті 50, абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" у вигляді антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування, шляхом вчинення дій, внаслідок яких окремим групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі умови діяльності порівняно з конкурентами в територіальних межах населених пунктів Вижницької територіальної громади Чернівецької області.

Частиною четвертою статті 20 Закону №3659-XII встановлено, що органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані погоджувати з Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями проекти нормативно-правових актів та інших рішень, які можуть вплинути на конкуренцію, зокрема щодо створення суб`єктів господарювання, встановлення і зміни правил їх поведінки на ринку, або такі, що можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції на відповідних ринках, а також одержувати дозвіл Антимонопольного комітету України на концентрацію у випадках, передбачених законом. Частиною першою статті 2 Закону №2210-ІІІ встановлено, що цим Законом регулюються відносини органів державної влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю із суб`єктами господарювання; суб`єктів господарювання з іншими суб`єктами господарювання, із споживачами, іншими юридичними та фізичними особами у зв`язку з економічною конкуренцією.

Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції (частина перша статті 15 Закону №2210-ІІІ).

Згідно із ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" Антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю, зокрема, визнається:

- надання окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції;

- дія, внаслідок якої окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Виходячи з наведених вище норм чинного законодавства, виконання органами влади зобов`язання щодо сприяння розвитку конкуренції та не вчинення будь - яких дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію, здійснюється шляхом створення, відповідно до вимог чинного законодавства, умов, за яких здобуття суб`єктами господарювання переваг над іншими суб`єктами повинно відбуватися завдяки саме власним досягненням, внаслідок чого споживачі, суб`єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб`єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку, чим забезпечується змагальність між суб`єктами господарювання, що є головною ознакою конкуренції.

Суд зазначає, що коли суб`єкти господарювання є конкурентами на будь-якому з товарних ринків, у разі встановлення різних ставок щодо сплати податків на нерухоме майно, в одному випадку нижчої, а в іншому випадку вищої, може призвести до створення нерівних умов у конкуренції суб`єктам господарювання, оскільки такі дії сприяють збільшенню витрат, пов`язаних зі сплатою означеного виду податку, а відтак сприяють здорожчанню продукції (товарів, робіт, послуг), зменшенню рівня прибутковості тощо. Встановлення різних ставок податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за однаковими кодами класифікаторів об`єктів нежитлової нерухомості для юридичних та фізичних осіб має такий саме вплив на господарську діяльність суб`єктів господарювання, які є конкурентами.

Враховуючи викладене, дії позивача, що полягали у встановленні різних ставок сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для юридичних та фізичних осіб шляхом прийняття рішення від 12.06.2024 №125-39/24 можуть призвести до обмеження конкуренції.

Суд звертає увагу на те, що лише можливість настання негативних наслідків для конкуренції є достатньою умовою визнання таких антиконкурентних дій органів місцевого самоврядування порушеннями, передбачених частинами першою та другою статті 15 Закону № 2210.

Також, відповідно до ч. 4 ст. 20 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" органи влади, органи місцевого самоврядування, органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов`язані погоджувати з Антимонопольним комітетом України, його територіальними відділеннями проекти нормативно-правових актів та інших рішень, які можуть вплинути на конкуренцію, зокрема щодо створення суб`єктів господарювання, встановлення і зміни правил їх поведінки на ринку, або такі, що можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції на відповідних ринках, а також одержувати дозвіл Антимонопольного комітету України на концентрацію у випадках, передбачених законом.

Однак, всупереч нормам статті 20 Закону України "Про Антимонопольний комітет України" та п. 2 Положення про порядок погодження з органами Антимонопольного комітету України саме спірне рішення Вижницької міської ради на погодження до територіального відділення не надходили.

Згідно положень ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже вчиняючи певні дії (ухвалюючи відповідні рішення) органи державної влади і органам місцевого самоврядування у межах своїх повноважень (дискреційних повноважень) повинні сприяти розвитку конкуренції, не допускаючи порушення антимонопольного законодавства.

У пунктах 127, 128 рішення ЄСПЛ від 14.06.2007 у справі "Свято-Михайлівська Парафія проти України" суд нагадав, що "закон" має бути сформульовано з достатнім ступенем передбачуваності, щоб надати громадянину можливість в розумній, залежно від обставин, мірі передбачити наслідки певної дії. Ступінь передбачуваності в значній мірі залежить від змісту акта, який розглядається, сфери, яку він має охопити, та кількості та статусу тих, кому його адресовано.

До того ж, в національному праві має бути засіб юридичного захисту від свавільних втручань органів державної влади в права, гарантовані Конвенцією. Визначення дискреційних повноважень, якими наділені органи державної влади в сфері основоположних прав, у спосіб, що фактично робить ці повноваження необмеженими, суперечило б принципу верховенства права. Відповідно, закон має чітко визначати межі повноважень компетентних органів та чітко визначати спосіб їх здійснення, беручи до уваги легітимну мету засобу, який розглядається, щоб гарантувати особі адекватний захист від свавільного втручання.

Статтею 59 Закону України "Про захист економічної конкуренції" визначено, що підставами для зміни, скасування чи визнання недійсними рішень органів Антимонопольного комітету України є: неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; недоведення обставин, які мають значення для справи і які визнано встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні, обставинам справи; заборона концентрації відповідно до Закону України "Про санкції"; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для зміни, скасування чи визнання недійсним рішення тільки за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач, з`ясувавши у сукупності обставини та зібрані у справі докази, обґрунтовано визнав дії Вижницької міської ради порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, що передбачене пунктом 3 статті 50 та абзацом восьмим частини другої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції", оскільки своїм рішенням Рада створила окремим суб`єктам господарювання або групам суб`єктів господарювання несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами і які полягали у прийнятті рішення від 12.06.2024 №125-39/24 "Про встановлення ставок та пільг із сплати місцевих податків і зборів на 2025 рік на території Вижницької територіальної громади", яким встановлені різні ставки податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки для фізичних осіб та юридичних осіб на однакові коди класифікатору об`єктів нежитлової нерухомості за кодами Національного класифікатора будівель та споруд (нежитлова нерухомість, що може використовуватись для здійснення певної підприємницької діяльності), а саме: 1211.1, 1211.2, 1211.3, 1211.4, 1211.5, 1212.1, 1212.2, 1212.3, 1212.4, 1220.2, 1220.5, 1220.9, 1230.1, 1230.3, 1230.4, 1230.5, 1230.6, 1230.7, 1241.1, 1241.2, 1241.3, 1241.4, 1242.1, 1242.2, 1251.1, 1251.2, 1251.3, 1251.4, 1251.5, 1251.6, 1251.7, 1251.8, 1251.9, 1252.1, 1252.2, 1252.5, 1252.6, 1252.7, 1252.8, 1252.9, 1261.1, 1261.2, 1261.3, 1261.4, 1261.5, 1261.9, 1265.1, 1265.2, 1265.3, 1265.4, 1265.5, 1265.9, 1271.1, 1271.2, 1271.3, 1271.4, 1271.5, 1271.6, 1271.7, 1271.8, 1271.9, 1274.4.

Відповідач діяв у відповідності до статті 19 Конституції України, а саме межах та у спосіб, передбачених законодавством України, з урахуванням всіх обставин та об`єктивним дослідженням всіх матеріалів справи.

Статтею 13 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

У відповідності з п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Відповідно до ст. 77 ГПК України, обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У зв`язку із відмовою у позові, витрати по оплаті судового збору покладаються на позивача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 20, 24, 73, 74, 75, 129, 232, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Північно-західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29.12.2025.

Суддя В.О. Кочергіна

Виготовлено 3 примірники:

1-до справи (в паперовому екз.),

2-позивачу (до електронного кабінету),

3-відповідачу (до електронного кабінету).