ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

cправа № 910/16193/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:

Берднік І.С. - головуючого, Зуєва В.А., Міщенка І.С.,

секретар судового засідання - Корнієнко О.В.,

за участю представників:

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Оператор газотранспортної системи України» - Горбача А.М.,

Товариства з обмеженою відповідальністю

«Прогресивні нафтогазові технології» - Сібілєва М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 (у складі колегії суддів: Ходаківська І.П. (головуючий), Владимиренко С.В., Демидова А.М.)

рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 (суддя Котков О.В.) в частині відмови в задоволенні позовних вимог

та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 (у складі колегії суддів: Ходаківська І.П. (головуючий), Владимиренко С.В., Демидова А.М.)

у справі № 910/16193/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресивні нафтогазові технології»

про стягнення штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - ТОВ «Оператор газотранспортної системи України») звернулося до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прогресивні нафтогазові технології» (далі - ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології») про стягнення 5 231 175,73 грн, з яких 3 127 015,13 грн - пеня, 2 104 160,60 грн - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю послуг від 23.12.2022 № у частині своєчасного виконання послуг з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт пунктів вимірювання витрати газу на ГРС Дубно), у зв`язку з чим відповідачу нараховані штрафні санкції.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 позов задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» пеню в сумі 1 563 507,57 грн, штраф у сумі 1 052 080,30 грн та витрати зі сплати судового збору в сумі 78 467,64 грн. У решті позову відмовлено.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 пункт 2 резолютивної частини рішення господарського суду міста Києва від 15.04.2025 у справі № 910/16193/24 змінено та викладено його у редакції, відповідно до якої стягнуто з ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» на користь ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» пеню в сумі 562 689, 14 грн, штраф у сумі 1 026 672,58 грн та витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви в сумі 47 680,85 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін. Стягнуто з ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на користь ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» 28 608,51 грн витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Додатковою постановою Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 Заяву ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/16193/24 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» на користь ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» 27 526,78 грн витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Не погоджуючись із висновками судів першої та апеляційної інстанцій, у жовтні та листопаді 2025 року ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» подало касаційні скарги, у яких, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадків, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 15.04.2025 у справі № 910/16193/24 у частині відмовлених позовних вимог ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» про стягнення з ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» пені та штрафу в розмірі 3 641 814,01 грн та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» до ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» про стягнення 3 641 814,01 грн задовольнити. Скасувати додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 у справі № 910/16193/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалами Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13.11.2025 та 17.11.2025 відкрито касаційне провадження у справі № 910/16193/24 за касаційними скаргами ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини 2 статті 287 ГПК, та призначено касаційні скарги до розгляду у відкритому судовому засіданні на 03.12.2025.

ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» у відзиві на касаційні скарги зазначає про правильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права при постановленні судових рішень у частині відмови в задоволенні позовних вимог та вирішення питання щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, тому просить залишити судові рішення в оскаржуваній частині без змін, а касаційні скарги - без задоволення. Також у відзиві відповідач навів попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді касаційної інстанції, що становить 70 000,00 грн. Відповідач зазначив, що акт приймання-передачі правничої допомоги буде наданий після ухвалення постанови суду касаційної інстанції, відповідно до положень частини 8 статті 129 ГПК.

У судовому засіданні 03.12.2025 оголошено перерву до 10.12.2025.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційних скаргах доводи та заперечення проти них, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.

При вирішенні справи судами попередніх інстанцій установлено, що 23.12.2022 між ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» (замовник) і ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» (підрядник) укладений договір про закупівлю послуг № 460000693 (далі - договір від 23.12.2022 № 460000693).

Договором передбачено такі умови:

- підрядник за завданням замовника взяв на себе зобов`язання, відповідно до умов цього договору, на свій ризик надати послуги з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пунктів вимірювання витрати газу на ГРС Дубно) відповідно до вимог чинних нормативних документів і технічної документації (які, з урахуванням частини 1 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» (зі змінами та доповненнями), норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК) та Господарського кодексу України (далі - ГК), далі іменуються - роботи), а замовник - прийняти та оплатити такі роботи відповідно до умов цього договору (пункт 1.1);

- склад, обсяги, вартість робіт та строки, визначені технічними, якісними та кількісними характеристиками (додаток № 1), договірною ціною (додаток № 2) та графіком виконання робіт (додаток № 3), які є невід`ємною частиною договору (пункт 1.2);

- загальна вартість виконуваних робіт за цим договором, що є ціною договору згідно із договірною ціною (додаток № 2), становить 34 680 000,00 грн (пункт 3.1);

- оплата за цим договором проводиться в такому порядку: замовник протягом 30 календарних днів, але не раніше, ніж через 20 календарних днів з моменту прийняття робіт, що підтверджується актами приймання виконаних робіт та довідками про вартість виконаних робіт, перераховує на розрахунковий рахунок підрядника суму вартості прийнятих робіт. При складанні актів приймання виконаних робіт та довідок про вартість виконаних робіт використовуються форми документів КБ-2в та КБ-3 (пункт 3.2);

- підрядник зобов`язується виконати роботи протягом 365 календарних днів з дати укладання цього договору з обов`язковим дотриманням погодженого із замовником графіку виконання робіт (додаток № 3), що додається до цього договору та є невід`ємною його частиною. Строки виконання робіт можуть бути змінені з внесенням відповідних змін у цей договір у випадках, передбачених чинним законодавством України (пункти 4.1, 4.2);

- датою закінчення виконаних підрядником робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, передбаченому розділом 5 цього договору. Виконання робіт може бути закінчено підрядником достроково за умови письмової згоди замовника. Місце виконання робіт (надалі - об`єкт): ГРС Дубно Бібрського ЛВУМГ - Рівненська обл., Дубенський район, с. Рачин (пункти 4.3, 4.4);

- передача виконаних робіт підрядником і прийняття їх замовником оформлюється актами приймання виконаних робіт, підписаними уповноваженими представниками сторін. Замовник протягом п`яти робочих днів перевіряє достовірність отриманих акту приймання виконаних робіт та довідки про вартість виконаних робіт в частині фактично виконаних робіт, їх відповідність показникам якості, комплектність виконавчої документації, та, у разі відсутності явних недоліків, підписує його в рамках цього ж строку, або направляє мотивоване заперечення проти такого підписання (пункти 5.1, 5.2);

- у разі виявлення в процесі приймання-передачі робіт недоліків, замовник письмово повідомляє підрядника про такі недоліки, та повідомляє його про час та місце зустрічі для складання акту про недоліки виконаних робіт, в якому обов`язково фіксується дата виявлення недоліків і дата щодо їх безкоштовного усунення (пункт 5.4);

- у випадку несвоєчасного виконання робіт, передбачених графіком виконання робіт (додаток № 3), до підрядника застосовуються штрафні санкції у вигляді пені у розмірі 0,1 % від вартості робіт, які несвоєчасно виконані, за кожен день прострочення виконання робіт, а при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 календарних днів підрядник додатково сплачує замовнику штраф у розмірі 7% від вартості несвоєчасно виконаних робіт (пункт 10.2).

Додатковою угодою № 1 від 04.12.2023 до договору внесено зміни у загальну вартість виконаних робіт, що становить 34 667 157,52 грн.

Додатком № 3 до договору (графік виконання робіт) встановлено терміни виконання робіт: 1) обстеження, розробка, подання на експертизи, усунення зауважень та отримання результатів експертиз робочої документації - 120 днів, 2) виготовлення/придбання основних блоків та вузлів, будівельно - монтажні роботи, електромонтажні роботи - 300 днів, 3) пусконалагоджувальні роботи - 365 днів.

На виконання умов договору відповідачем надано, а позивачем прийнято послуги відповідно до актів здачі-приймання наданих послуг № 1 від 01.06.2023 (за червень 2023) на суму 132 432,00 грн, № 3 від 07.11.2023 (за листопад 2023) на суму 20 269,01 грн, акта вартості устаткування від 07.11.2023 на суму 3 552 000,00 грн, що є додатком до акта № 3 приймання виконаних робіт за листопад 2023, № 4 від 29.12.2023 (за грудень 2023) на суму 593 502,95 грн, № 5 від 31.01.2024 (за січень 2024) на суму 305 360,48 грн, акта вартості устаткування від 31.01.2024 на суму 28 151 880,00 грн, що є додатком до акта № 5 приймання виконаних робіт за січень 2024, № 6 від 31.01.2024 (за січень 2024) на суму 735 576,72 грн, № 7 від 26.03.2024 (за березень 2024) на суму 140 685,06 грн.

ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» звернулося до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» пені в сумі 3 127 015,13 грн та штрафу в сумі 2 104 160,60 грн, обґрунтовуючи вимоги неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором про закупівлю послуг від 23.12.2022 № у частині своєчасного виконання послуг з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних, випробувальних і контрольних приладів (ремонт пунктів вимірювання витрати газу на ГРС Дубно).

ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» проти позов заперечило та послалося на безпідставність застосування штрафних санкцій до закінчення строку виконання таких робіт. Також відповідач наголошував на необхідності застосування до спірних відносин положень статей 612, 613 ЦК з огляду на прострочення кредитора, оскільки з моменту погодження робочої документації до моменту укладання додаткової угоди № 1 від 04.12.2023, яка підписана сторонами саме з метою уточнення робіт, які необхідно виконати, у підрядника була відсутня об`єктивна можливість приступити до виконання робіт за договором. Крім того, відповідач зауважив, що виконання робіт з пропуском строків відбулося у зв`язку з наявністю форс-мажорних обставин.

Суд першої інстанції позов задовольнив частково та мотивував таке рішення тим, що факт несвоєчасного виконання свого зобов`язання відповідачем перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений та відповідачем належним чином не спростований. Відповідачем належними та вірогідними доказами не доведено неналежне виконання замовником своїх договірних зобов`язань, що стосувались виконання підрядником робіт за договором. При цьому судом враховано те, що позивачем не надано доказів понесення ним збитків в результаті дій відповідача, погіршення власного фінансового стану чи виникнення ускладнень у здійсненні господарської діяльності внаслідок прострочення зобов`язання з боку ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології», у зв`язку з чим встановлено наявність підстав для зменшення неустойки на 50 %.

Суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції змінив у частині сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а в іншій частині (з урахуванням обґрунтованого висновку суду першої інстанції про наявність підстав для реалізації права суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача, на 50 %) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

При цьому суд апеляційної інстанції виходив із того, що положення статей 230, 231 ГК (тут і далі - чинного на час виникнення спірних правовідносин) та статей 549, 627, 846, 875, 883 ЦК при вирішенні питання застосування неустойки у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт/робіт за договором будівельного підряду є універсальними у правозастосуванні при вирішенні цієї категорії спорів, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду, отже, за загальним правилом, неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт. Суд апеляційної інстанції здійснив власний розрахунок сум пені та штрафу з огляду на встановлені у справі обставини та дійшов висновку, що належними до стягнення є сума пені у розмірі 1 125 378, 28 грн та сума штрафу у розмірі 2 053 345, 16 грн, розмір яких зменшено на 50 %.

Крім того, суд апеляційної інстанції додатковою постановою вирішив питання витрат на професійну правничу допомогу, про які було заявлено відповідачем у справі, та дійшов висновку, що з огляду на часткове задоволення вимог апеляційної скарги ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» у цій справі, наявні підстави, передбачені нормою пункту 3 частини 4 статті 129 ГПК, для покладення на сторін судових витрат, понесених на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки відповідачем оскаржувалася сума стягнення 2 615 587, 87 грн, а суд апеляційної інстанції стягнув 1 589 361, 72 грн, з позивача на користь відповідача належить стягнути 27 526, 78 грн витрат на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених вимог (задоволено 39,24 % заявлених вимог; 70 149, 79 грн (сума витрат)/100 % * 39,24 % = 27 526, 78 грн).

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» підстави касаційного оскарження судових рішень у частині відмови у задоволенні позовних вимог у розмірі 3 641 814,01 грн обґрунтувало тим, зокрема, що судами попередніх інстанцій при вирішенні спору неправильно застосовано положення статей 551, 837, 875, 883 ЦК та не враховано те, що діючим законодавством не заборонено стягнення штрафних санкцій з контрагента за порушення строків виконання окремих етапів робіт. Скаржник зазначив про наявність підстав для відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. Скаржник зауважив, що сторони мають право визначити у договорі не лише розмір нарахування штрафних санкцій, який обчислюється роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина 1 статті 252 ЦК), а також врегулювати свої відносини щодо нарахування штрафних санкцій на власний розсуд, у тому числі, сторони мають право передбачити можливість нарахування таких санкцій за порушення строків виконання робіт, про що зазначено у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18 необхідною умовою застосування договірної господарсько-правової відповідальності за порушення договірних зобов`язань є визначення у законі чи у договорі управненої та зобов`язаної сторони, виду правопорушення, за вчинення якого застосовується відповідальність, штрафних санкцій і конкретного їх розміру. Отже, скаржник вважає, що має право нараховувати та стягувати пеню за окремі роботи, які виконані відповідачем з порушенням передбаченого графіком виконання робіт (Додаток № 3) строку. Також, підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК, оскільки, на його думку, суди першої та апеляційної інстанцій застосували статті 549-552 ЦК (щодо зменшення розміру штрафних санкцій) без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі №924/414/19, від 06.05.2021 у справі № 903/323/20 та від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

У касаційній скарзі на додаткову постанову суду апеляційної інстанції, якою вирішено питання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» зазначив про неправильне застосування судом статей 126, 129 ГПК та неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20, від 28.09.2023 у справі № 686/31892/19, від 23.12.2021 у справі № 755/7943/20-ц, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, щодо співмірності між наданими послугами та стягнутою судом сумою витрат на правничу допомогу та подання доказів, які підтверджують зміст наданих послуг.

Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Верховний Суд, переглянувши судові рішення в межах, передбачених статтею 300 ГПК, виходить із такого.

За змістом статті 11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства

Статтею 6 ЦК передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 цього Кодексу).

Як предмет договору цивільно-правова теорія розуміє необхідні за цим договором дії, що призводять до бажаного для сторін результату, тобто такий результат визначає, про що саме домовилися сторони. У розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору (постанова Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24).

У статті 638 ЦК передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов, до яких, серед іншого, віднесено умови про предмет договору.

Предмет договору визначається у момент його укладення, без нього не може існувати договору, тому не може виникати зобов`язання; предмет договору має відображати сутність договору такого виду.

У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій установили, що укладений між сторонами договір від 23.12.2022 № 460000693 за правовою природою є договором підряду, правовідносини щодо якого регулюються положеннями, зокрема, § 1 Глави 61 ЦК.

Статтею 837 ЦК передбачено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

У розумінні наведеної норми основним предметом договору підряду є результат виконаних підрядником робіт.

Як свідчать матеріали справи та встановлено судом апеляційної інстанції у цій справі, основним зобов`язанням підрядника за договором є надання передбачених у пункті 1.1 договору послуг з ремонту і технічного обслуговування вимірювальних випробувальних і контрольних приладів (Ремонт пункту вимірювання витрати газу ГРС Дубно).

Умовами договору з урахуванням додатків до нього також визначені інші обов`язки підрядника, які існують у межах основного зобов`язання. Зокрема, обов`язок забезпечення виготовлення/придбання обладнання у певні строки, який пов`язаний із виконанням передбачених договором робіт, оскільки відповідне обладнання підлягає монтуванню і встановленню на об`єкті будівництва. Тобто, є необхідним саме для виконання таких робіт, а також обов`язок виконати пусконалагоджувальні роботи.

Основним зобов`язанням підрядника є виконання усіх передбачених договором робіт, завершальною стадією яких є пусконалагоджувальні роботи, а результат підрядних робіт, зважаючи на предмет договору, - це закінчені роботи з ремонту відповідно до такого договору.

Спір у справі, що розглядається, виник у зв`язку з порушенням підрядником (відповідачем) строків виконання робіт, що стало підставою для нарахування позивачем штрафних санкцій (пені та штрафу).

За змістом статей 13, 14 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 610, 611 ЦК передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у разі стягнення неустойки (пені, штрафу).

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК).

У статті 230 ГК визначено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1).

У разі якщо порушено господарське зобов`язання, в якому хоча б одна сторона є суб`єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов`язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов`язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов`язання стягується пеня у розмірі 0,1 % вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7 % цієї вартості (частина 2 статті 231 ГК).

У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (частина 4 статті 231 ГК).

За змістом статті 883 ЦК за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду підрядник сплачує неустойку, встановлену договором або законом, та відшкодовує збитки в повному обсязі (частина 2). Суми неустойки (пені), сплачені підрядником за порушення строків виконання окремих робіт, повертаються підрядникові у разі закінчення всіх робіт до встановленого договором граничного терміну (частина 3).

Положення статей 230, 231 ГК та статей 549, 627, 846, 875, 883 ЦК при вирішенні питання застосування неустойки у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт/робіт за договором будівельного підряду є універсальними у правозастосуванні при вирішенні цієї категорії спорів, що підтверджується сталою та послідовною практикою Верховного Суду.

Так, за загальним правилом неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт застосовується у разі прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання, за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт (постанови Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17, від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18, від 29.08.2019 у справі № 911/2454/18, від 12.09.2019 у справі № 911/2360/18, від 24.01.2020 у справі № 910/3362/18, від 25.02.2020 у справі № 910/3920/18, від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20, від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24).

З урахуванням наведеного, у справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції проаналізував зміст укладеного між сторонами договору від 23.12.2022 № 460000693 та дійшов висновку, що формулювання пункту 10.2 договору не містить словосполучення «етапи робіт». Натомість, цей пункт містить поняття «виконання робіт» та «при порушенні строку виконання робіт», а тому, вживаючи формулювання «…у випадку несвоєчасного виконання робіт…» та «…при порушенні строку виконання робіт більш ніж на 30 календарних днів підрядник додатково сплачує…» сторони мали на меті покладення на боржника відповідальності за прострочення саме кінцевого строку виконання робіт, а не за несвоєчасне виконання кожного окремого етапу робіт.

Також суд апеляційної інстанції установив, що сторонами у договорі визначено початок перебігу терміну виконання робіт саме з дати підписання договору - 23.12.2022 та його завершення зі спливом строку виконання встановленого для останнього етапу робіт (365 календарних днів), а отже підрядник мав завершити роботи до 23.12.2023 включно.

Прострочення відповідачем у виконанні зобов`язань за договором починається із наступного дня за днем закінчення виконання всіх робіт за договором, тобто з 24.12.2023, відповідно, саме із цієї дати виникає право позивача на нарахування пені та штрафу.

За перерахунком суду апеляційної інстанції, належними до стягнення є сума пені у розмірі 1 125 378, 28 грн та сума штрафу у розмірі 2 053 345, 16 грн, з огляду на таке:

- прострочення за актом № 4 від 29.12.2023 на суму 593 502,95 грн тривало з 24.12.2023 по 28.12.2023 включно, тобто 5 днів. Сума пені складає 2 967, 51 грн. Оскільки прострочення за цим актом склало менше 30 днів, відповідальність у вигляді штрафу не застосовується;

- прострочення за актом № 5 від 31.01.2024 (за січень 2024 року) на суму 305 360,48 грн тривало з 24.12.2023 по 30.01.2024 включно, тобто 38 днів. Сума пені складає 11 603, 70 грн. Оскільки прострочення за цим актом більше 30 днів, сума штрафу становить 21 375, 23 грн;

- прострочення за актом вартості устаткування від 31.01.2024 на суму 28 151 880,00 грн, що є додатком до акта № 5 приймання виконаних робіт за січень 2024 року, тривало з 24.12.2023 по 30.01.2024 включно, тобто 38 днів. Сума пені складає 1 069 771, 44 грн. Оскільки прострочення за цим актом більше 30 днів, сума штрафу становить 1 970 631, 60 грн;

- прострочення за актом № 6 від 31.01.2024 (за січень 2024 року) на суму 735 576,72 грн тривало з 24.12.2023 по 30.01.2024 включно, тобто 38 днів. Сума пені складає 27 951, 92 грн. Оскільки прострочення за цим актом більше 30 днів, сума штрафу становить 51 490, 37 грн;

- прострочення за актом № 7 від 26.03.2024 (за березень 2024 року) на суму 140 685,06 грн тривало з 24.12.2023 по 25.03.2024 включно, тобто 93 дні. Сума пені складає 13 083, 71 грн. Оскільки прострочення за цим актом більше 30 днів, сума штрафу становить 9 847, 95 грн.

Такі обставини суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував та помилково визнав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення пені та штрафу у заявлених позивачем розмірах.

З огляду на предмет і підстави заявленого позову, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що за відсутності прямої вказівки в умовах договору про можливість застосування неустойки щодо порушення строків виконання окремих етапів робіт, неустойка (штраф, пеня) за порушення строків виконання підрядних робіт у цьому випадку застосовується за прострочення підрядником виконання підрядних робіт в цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт, зокрема і тих, які стосуються поставки обладнання в межах основного зобов`язання, тому правомірно змінив рішення суду першої інстанції у частині сум, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а в іншій частині (з урахуванням обґрунтованого висновку суду першої інстанції про наявність підстав для реалізації права суду щодо зменшення розміру штрафних санкцій, що підлягають стягненню з відповідача, на 50 %) рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Такі висновки суду апеляційної інстанції не суперечать загальним висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 916/1777/19 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 904/4156/18, на які послався скаржник у касаційній скарзі.

При цьому суд апеляційної інстанції при вирішенні спору урахував, що така ж стала та послідовна правова позиція щодо відповідальності підрядника у вигляді сплати неустойки за невиконання або неналежне виконання обов`язків за договором будівельного підряду викладена у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 910/22058/17 та у постановах Верховного Суду від 23.07.2019 у справі № 911/2076/18, від 29.08.2019 у справі № 911/2454/18, від 12.09.2019 у справі № 911/2360/18, від 24.01.2020 у справі № 910/3362/18, від 25.02.2020 у справі № 910/3920/18, від 31.05.2022 у справі № 910/4235/20, від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24, а також правомірно взяв до уваги, що питання застосування положень статей 230, 233 ГК та статей 549, 627, 846, 875, 883 ЦК було предметом розгляду Верховним Судом у справі № 910/3385/24 (постанова від 18.02.2025), у справі № 910/15480/24 (постанова від 19.08.2025), у справі № 910/15007/24 (постанова від 28.08.2025), правовідносини в яких є подібними (тотожними) до правовідносин у справі № 910/16193/24, що розглядається, з огляду на суб`єктний склад учасників відносин (ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» замовник/позивач, ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» підрядник/відповідач), об`єкт та предмет правового регулювання, а також фактичні обставини.

Щодо доводів касаційної скарги про наявність підстав для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24, то необхідно зазначити таке.

Згідно з частиною 1 статті 302 ГПК суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу на розгляд палати, до якої входить колегія, якщо ця колегія вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати.

За сформованим та усталеним підходом, задля гарантування юридичної визначеності Верховний Суд має відступати від попередніх своїх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, Суд може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Подібні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, від 15.05.2019 у справі № 227/1506/18, від 26.05.2020 у справі № 638/13683/15, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17, від 08.06.2022 у справі № 362/643/21, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17, від 02.08.2023 у справі № 925/1741/21, від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22, від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16, від 12.06.2024 у справі № 756/11081/20, від 10.07.2024 у справі № 573/1020/22, від 28.08.2024 у справі № 761/38813/21.

Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Верховний Суд може шляхом буквального, звужувального чи розширювального тлумачення відповідної норми або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши належні способи тлумачення юридичних норм.

Суд касаційної інстанції зазначає, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення ЄСПЛ, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань тощо.

Отже, зміст статті 302 ГПК вказує на те, що має існувати необхідність відступу, яка виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, до того ж відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування. Відступ від правових позицій Верховного Суду, які були сформовані нещодавно, з одного і того ж питання є небажаним та юридично необґрунтованим, якщо відсутні вагомі зміни у правовому регулюванні чи суспільних відносинах, якщо такий відступ не пов`язаний із суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (нечіткістю чи неясністю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів.

Необхідність відступу від висновку Верховного Суду, яку обґрунтовує скаржник у касаційній скарзі, зазначивши власні міркування стосовно вирішення цієї справи по суті, не пов`язана з відсутністю, суперечливістю, неповнотою, невизначеністю (неясністю, нечіткістю) та неефективністю правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів, а фактично зводиться до незгоди з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24.

Суд касаційної інстанції у контексті доводів касаційної скарги зауважує, що скаржник залишає поза увагою те, що, як встановлено судом апеляційної інстанції, умови пункту 10.2 договору не містять прив`язки до порушення підрядником окремих етапів робіт. Наведене свідчить про обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції, що погоджені сторонами умови договору в частині відповідальності підрядника за порушення строків виконання робіт не передбачали можливості стягнення неустойки за порушення строків виконання окремих етапів виконання робіт.

Отже, відповідальність підрядника, за умовами укладеного між сторонами у цій справі договору, у виді штрафних санкцій (пені, штрафу) настає у разі прострочення виконання відповідачем обов`язку зі здачі завершеного будівництвом об`єкта в експлуатацію, тобто за прострочення виконання підрядних робіт у цілому, а не за прострочення у виконанні окремих етапів робіт у межах основного зобов`язання, а тому відповідач є таким, що прострочив виконання своїх зобов`язань за договором із 24.12.2023 та, відповідно, саме із цієї дати виникає право позивача на нарахування пені та штрафу.

З огляду на викладене, враховуючи зміст і обставини справи, подібність спірних правовідносин до тих, щодо яких сформульовано висновок Верховного Суду, ознак необхідності розгляду питання відступу від висновку про застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справі № 910/3385/24 з мотивів, наведених у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції не вбачає.

Отже, наведена скаржниками підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 2 частини 2 статті 287 ГПК, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Також, підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив пункт 1 частини 2 статті 287 ГПК, оскільки, на його думку, суди першої та апеляційної інстанцій застосували статті 549-552 ЦК (щодо зменшення розміру штрафних санкцій) без урахування висновків щодо застосування цих норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі № 910/22964/17, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18, від 12.02.2020 у справі № 924/414/19, від 06.05.2021 у справі № 903/323/20 та від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.

Відповідно до частини 1 статті 233 ГК у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

За своєю правовою природою пеня є штрафною санкцією, яка може застосовуватись до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання (частина 3 статті 549 ЦК).

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, зменшення неустойки є протидією необґрунтованого збагачення однією з сторін за рахунок іншої; відповідає цивільно-правовим принципам рівності і балансу інтересів сторін.

Таким чином, на підставі частини 3 статті 551 ЦК, частини 1 статті 233 ГК, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки до її розумного розміру.

Відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін (подібний за змістом висновок наведено у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 910/11733/18, від 22.12.2021 у справі № 918/208/21).

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Разом із тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому вона має обов`язковий для учасників правовідносин характер.

Реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК та 233 ГК, щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (аналогічні правові висновки наведено в постановах Верховного Суду від 24.09.2020 у справі № 915/2095/19, від 26.05.2020 у справі № 918/289/19, від 19.02.2020 у справі № 910/1199/19, від 04.02.2020).

Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (правову позицію викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 22.10.2019 у справі № 904/5830/18, від 25.02.2020 у справі № 903/322/19, від 07.04.2020 у справі № 904/1936/19, від 12.05.2020 у справі № 910/9767/19, від 29.04.2020 у справі № 917/693/19 та від 26.05.2020 у справі № 916/2586/19).

Верховний Суд також зауважує, що застосоване у частині 3 статті 551 ЦК та статті 233 ГК словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість, вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18, від 24.02.2020 у справі № 917/686/19, від 26.02.2020 у справі № 922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі № 922/3436/20).

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина 3 статті 551 ЦК, стаття 233 ГК), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.

Категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК та в статті 233 ГК, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 14.07.2021 у справі № 916/878/20).

Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд із цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.

У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 233 ГК і частини 3 статті 551 ЦК, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (див. постанови від 11.07.2023 у справі № 914/3231/16, від 10.08.2023 у справі № 910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі № 910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі № 902/919/22).

Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі № 911/952/22).

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції з огляду на наведені положення законодавства та умови укладеного між сторонами договору, а також установлені обставини прострочення виконання відповідачем зобов`язання за договором, дійшов висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності у вигляді пені та штрафу.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції правомірно погодився з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру неустойки до 50 %, оскільки суд, реалізуючи своє право на зменшення розміру штрафних санкцій відповідно до положень статті 233 ГК та частини 3 статті 551 ЦК, урахував конкретні обставини цієї справи, причини неналежного виконання відповідачем зобов`язання, оцінив за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази у їх сукупності, врахував як доводи позивача, так і відповідача щодо обставин порушення зобов`язань, наявність клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, відсутність доказів у розумінні положень процесуального законодавства щодо заподіяння збитків позивачу.

Такими встановленими судами попередніх інстанцій обставинами для зменшення розміру штрафних санкцій, що покладено в основу судового рішення про часткове задоволення позову, спростовуються доводи касаційної скарги позивача про не встановлення судом тих обставин, що є підставою для зменшення розміру неустойки.

При цьому необхідно зауважити, що вирішення питань зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи судами попередніх інстанцій.

Надаючи оцінку доводам касаційної скарги щодо підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції зазначає таке.

Оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

Здійснивши аналіз постанов Верховного Суду, на які послався скаржник в обґрунтування підстави касаційного оскарження судових рішень в частині зменшення штрафних санкцій, суд касаційної інстанції зазначає, що у цих постановах Верховного Суду положення статті 551 ЦК та в статті 233 ГК застосовано судом залежно від встановлених у цих справах фактичних обставин і правовідносин, які виникли між сторонами у кожній із цих справ.

Водночас суд касаційної інстанції ураховує висновки, наведені у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, за змістом яких чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частин 1, 2 статті 233 ГК та частини 3 статті 551 ЦК, тобто у межах судового розсуду.

Відтак суд касаційної інстанції зазначає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції у справі, що розглядається, в частині залишення без змін судового рішення першої інстанції про зменшення розміру штрафних санкцій не суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у наведених скаржником постановах, оскільки питання про зменшення розміру штрафних санкцій в кожному конкретному випадку віднесено на розсуд суду і його вирішення залежить від обставин кожної справи, а також наданих сторонами доказів і наведених ними аргументів.

При цьому необхідно зауважити, що суди попередніх інстанцій у справі, що розглядається, реалізували свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 551 ЦК та статтею 233 ГК, та прийняли відповідне рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

З урахуванням встановлених фактичних обставин у справі, що розглядається, зазначені скаржником доводи про неправильне застосування судом апеляційної інстанції наведених норм матеріального та процесуального права з огляду на підстави оскарження є необґрунтованими, отже, підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Інші доводи касаційної скарги не обґрунтовані підставами касаційного оскарження, визначеними частиною 2 статті 287 ГПК, не спростовують наведених висновків та не впливають на них.

Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.

Щодо доводів касаційної скарги на додаткову постанову суду апеляційної інстанції, якою вирішено питання розподілу судових витрат, та стягнуто з позивача на користь відповідачів витрати на професійну правничу допомогу суд касаційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 244 ГПК суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом статті 123 ГПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частиною 1 статті 126 ГПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У частині 2 статті 126 ГПК установлено, що за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 ГПК).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 126 ГПК).

Зокрема, відповідно до частини 5 статті 129 ГПК під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 ГПК).

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 зазначеного Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За змістом наведеної норми адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції, виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності, принципу розумності судових витрат, враховуючи всі аспекти та складність цієї справи, дійшов висновку, що заявлені ТОВ «Прогресивні нафтогазові технології» вимоги щодо витрат на оплату адвокатських послуг відповідають критерію реальності, розумності та співмірності, обґрунтованості та пропорційності до предмету спору.

При цьому суд апеляційної інстанції урахував, що відповідачем оскаржувалась сума стягнення 2 615 587, 87 грн, а суд апеляційної інстанції стягнув 1 589 361, 72 грн, тому з позивача на користь відповідача належить стягнути 27 526, 78 грн витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно до розміру задоволених вимог (задоволено 39,24 % заявлених вимог; 70 149, 79 грн (сума витрат) / 100 % * 39,24 % = 27 526, 78 грн).

Будь-яких обставин для зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу на 99 %, як було заявлено позивачем, суд апеляційної інстанції не встановив.

Доводи скаржника стосовно того, що заявлені відповідачами до відшкодування судові витрати є необґрунтованими та неспівмірними також відхиляються судом касаційної інстанції як безпідставні.

За змістом частин 5, 6 статті 126 ГПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.

У справі, що розглядається, суд апеляційної інстанції дослідив матеріали справи та подані докази щодо характеру та обсягу наданих адвокатами послуг, врахував заперечення позивача щодо заявлених витрат на професійну правничу допомогу, а також принципи обґрунтованості, співмірності і пропорційності судових витрат та дійшов обґрунтованого висновку, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню пропорційно до розміру задоволених вимог, що відповідає принципам розумності у цих правовідносинах та є обґрунтованим.

Аргументи скаржника стосовно того, що зазначені норми права застосовано судом апеляційної інстанції всупереч висновкам, наведеним у зазначених скаржником постановах Верховного Суду, у тому числі у питанні застосування критерію реальності адвокатських витрат, не знайшли свого підтвердження, оскільки висновки, наведені в оскаржуваному судовому рішенні не суперечать висновкам, наведеним у постановах Верховного Суду, на які послався скаржник в обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення щодо застосування положень статей 123, 126, 129 ГПК при вирішенні питання відшкодування стороні витрат на професійну правничу допомогу.

Водночас у касаційній скарзі не наведено переконливих доводів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Саме лише прагнення скаржника здійснити нову перевірку обставин справи та переоцінку доказів у ній не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки згідно з імперативними приписами статті 300 ГПК суд касаційної інстанції не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги загалом зводяться виключно до намагання спрямувати Верховний Суд втрутитися у фактичну складову оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції та надати власну оцінку поданим сторонами доказам, що виходить за межі визначених статтею 300 ГПК повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 308 ГПК суд касаційної інстанції, за результатами розгляду касаційної скарги, має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 309 ГПК передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи те, що доводи касаційних скарг про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права при прийнятті оскаржуваних судових рішень не знайшли свого підтвердження, суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін. Судовий збір за подання касаційних скарг в порядку статті 129 ГПК покладається на скаржника.

Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» залишити без задоволення.

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 06.10.2025 (в оскаржуваній частині) та додаткову постанову Північного апеляційного господарського суду від 27.10.2025 у справі № 910/16193/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя І.С. Берднік

Судді: В.А. Зуєв

І.С. Міщенко