ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.11.2025 року м.Дніпро Справа № 38/5005/5752/2012

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,

суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.

секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі"

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 (суддя Камша Н.М.)

у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району

ВСТАНОВИВ:

Провадження у справі №38/5005/5752/2012 про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м.Дніпро перебуває на стадії ліквідації, повноваження ліквідатора виконує арбітражний керуючий Зибін А.О.

13.11.2023 до господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява №б/н від 20.10.2023 з додатками від ліквідатора Зибіна А.О. про притягнення до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута, в якій арбітражний керуючий просив притягти Дніпровську міську раду () до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району () та стягнути з Дніпровської міської ради () на користь Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району суму непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034,26 грн.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі №38/5005/5752/2012 у задоволенні заяви від 20.10.2023 ліквідатора Зибіна А.О. про притягнення до субсидіарної відповідальності Дніпровської міської ради за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м.Дніпро відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням Акціонерним товариством "ДТЕК Дніпровські електромережі" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області 09.09.2024 по справі № 38/5005/5752/2012 про відмову у задоволенні заяви ліквідатора Зибіна Антона Олександровича від 20.10.2023 про притягнення Дніпровської міської ради () до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно експлуатаційного підприємства Ленінського району () та стягнення з Дніпровської міської ради () на користь Комунального виробничого житлового ремонтно експлуатаційного підприємства Ленінського району () суми непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034, 26 грн.. Постановити нове рішення по справі №38/5005/5752/2012 про задоволення заяви ліквідатора Зибіна Антона Олександровича від 20.10.2023 про притягнення Дніпровської міської ради () до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно експлуатаційного підприємства Ленінського району () та стягнути з Дніпровської міської ради () на користь Комунального виробничого житлового ремонтно експлуатаційного підприємства Ленінського району () суми непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034, 26 грн.

В обґрунтування поданої скарги апелянт зазначає, що рішення суду першої прийняте при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

- при ухвалені оскаржуваного Рішення господарським судом не були прийняті до належної уваги докази матеріалів справи № 38/5005/5752/2012, що слугували та підтверджували правомірність заяви ліквідатора Банкрута, а саме неможливості реалізації майна Банкрута за рахунок котрого можливо здійснити погашення наявної кредиторської заборгованості з підстав його відсутності, а також не прийнято до уваги обставини прийняття рішень саме засновником боржника про передачу майна Боржника, яке знаходилось у його господарському віданні на інше створене підприємство, що послугувало до унеможливлення Боржника здійснювати господарську діяльність та розрахуватись з кредиторами, наявності повного складу правопорушення зі сторони засновника (Дніпровської міської ради), що спричинило доведення до банкрутства Боржника, тим самим вчинено дій у порушення ст. 73 ГПК України;

- станом на дату порушення провадження у справі про банкрутство № 38/5005/5752/2012 має місце встановлення та підтвердження неплатоспроможність Боржника та його неможливість розрахуватись з кредиторами у тому числі із зазначенням необхідності безоплатної передачі житлового фонду та об`єктів комунальної інфраструктури у комунальну власність. Будь яких рішень, щодо погашення наявної кредиторської заборгованості Дніпропетровською міською радою не вирішувалось, кредиторська заборгованість (пасив) залишена на балансі боржника (Банкрута);

- господарським судом при ухваленні оскаржуваного рішення не прийнято докази матеріалів справи, а саме положення Статуту Банкрута відповідно до якого зазначається, що вся господарсько-економічна діяльність підприємства будується на принципі господарського розрахунку з дотацією планово-збиткової сфери з міського бюджету . Тобто засновник при створенні підприємства передбачив його планову збитковість та здійснення господарського розрахунку за рахунок дотації з міського бюджету. Станом на дату порушення провадження у справі про банкрутство засновнику було відомо про наявність існуючої багатомільйонної кредиторської заборгованості, яка послугувала для прийняття рішення про ліквідацію Боржника однак на протязі 12 років не було здійснено жодних дій направлених на погашення наявної кредиторської заборгованості Боржника та виділення дотацій із міського бюджету для розрахунків з кредиторами відповідно до положень п. 1.8., 3.5. Статуту;

- господарським судом не враховано, що все майно яке перебувало на балансі Боржника знаходилось в його оперативному управлінні, що позбавляло права ліквідатора вчинити дії із його включення до ліквідаційної маси та подальшої реалізації задля погашення наявних вимог кредиторів в силу приписів ст. 42 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»;

- Дніпропетровська міська рада, реалізовуючи свої повноваження, передала функції балансоутримувача іншому комунальному підприємству, чим позбавила Боржника/ Банкрута можливості вести статутну діяльність та погасити існуючу кредиторську заборгованість. Багатомільйонна кредиторська заборгованість залишилась на без активному та позбавленому прибутку підприємстві (Банкруті) та кожним роком збільшувалась (нарощувалась);

- господарським судом також не прийнято до уваги, як на підставу правомірності поданої заяви ліквідатора на припинення господарським судом Дніпропетровської області за ухвалою від 03.03.2014 процедури ліквідації та введення процедури санації відносно Боржника, яка тривала з 03.03.2014 по 01.02.2021. Як на підставу введення процедури санації по справі послугувало наявність інвестора НВПП «Універсал-Сіті», який забажав відновити платоспроможність Боржника із визначенням прогнозних результатів фінансово-господарської діяльності за яким було встановлено наявність можливості отримання щорічного доходу за результатами діяльності боржника у розмірі 29,7 млн. грн. та погашення заборгованості перед кредиторами, чого не відбулось з підстав виведення засновником активів з балансу боржника. Відповідно до 02.02.2021 господарським судом було винесено постанову про припинення процедури санації, визнання боржника банкрутом та введення процедури ліквідації;

- при винесенні оскаржуваного Рішення та не застосовуючи субсидіарну відповідальність до засновника Банкрута (Дніпровської міської ради) господарським судом не прийнято до належної уваги, що застосування законодавцем інституту субсидіарної відповідальності, має на меті притягнення винних у доведені до банкрутства осіб до субсидіарної відповідальності та є механізмом відновлення порушених прав кредиторів, а також стимулюванням добросовісної поведінки засновників, керівників та інших осіб пов`язаних з боржником і як наслідок недопущення здійснення права власності на шкоду інших осіб;

- невиконання засновником боржника, власником майна (органом, уповноваженим управляти майном) комунального комерційного підприємства обов`язку передбачити можливість настання негативних для нього наслідків у зв`язку з вилученням у нього майна, яке перебувало у користуванні боржника на праві господарського відання, збільшенням кредиторської заборгованості тощо та вчинити встановлені законом заходи щодо запобігання банкрутству боржника свідчить про наявність вини засновника, власника майна (органу, уповноваженого управляти майном) у формі простої необережності і, як наслідок, підстав для покладення на нього субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника.

Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.

Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.

08.01.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

13.05.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від Дніпровської міської ради надійшло клопотання про застосування строків позовної давності і залишення заяви без розгляду, в якій просить застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до заяви ліквідатора КВЖРЕП Ленінського району від 20.10.2023 про притягнення до субсидіарної відповідальності Дніпровської міської ради та відмовити в її задоволенні.

В судовому засіданні 05.11.2025 брали участь представник Дніпровської міської ради та прокурор. Решта учасників провадження, будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").

«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.

Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.

Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").

Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).

Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).

Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення.

Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.

Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Так, апеляційне провадження у даній справі здійснюється на підставі поданої АТ "ДТЕК Дніпровські Електромережі" апеляційної скарги, в межах її доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.

Жодних доповнень до апеляційної скарги протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.

Колегія суддів зауважує, що представник скаржника брав участь в судовому засіданні 02.07.2025, як і арбітражний керуючий ліквідатор банкрута Зибін А.О., та надавали свої пояснення по апеляційній скарзі, підтримавши її доводи та вимоги.

Також, кредитор, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні 05.11.2025 будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.

Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.

В свою чергу, слід наголосити, що визначення пріоритету на користь неучасті в судовому засіданні за відсутності визнання судом обов`язкової явки представника - є процесуальним правом сторони, безумовним наслідком реалізації якого не може бути відкладення розгляду справи.

Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків провадження, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без представників учасників справи, які не з`явилися.

Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації учасниками справи принципу змагальності та диспозитивності.

Представник Дніпровської міської ради в судовому засіданні 05.11.2025 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, наполягав на необхідності залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Прокурор не підтримав апеляційну скаргу кредитора, зазначаючи про недоведеність вини Дніпровської міської ради у вчиненні даного правопорушення.

Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, їх представників, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.

Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 03.10.2017р. №2147-VIII викладено Господарський процесуальний кодекс України у новій редакції, яка набрала чинності 15.12.2017р.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 ГПК України, господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку, передбаченому цим Кодексом для позовного провадження, з урахуванням особливостей, встановлених Законом України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом".

Як передбачено ст. 9 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» № 2343-XII (який діяв до 21.10.2019 року) справи про банкрутство розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кодексу України з процедур банкрутства від 18.10.2018 № 2597-VIII (зі змінами, що набрав чинності 21.10.2019р.) провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України.

Частиною 4 Прикінцевих та перехідних положень встановлено, що з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції, 13.11.2023 до господарського суду Дніпропетровської області надійшла заява №б/н від 20.10.2023 з додатками від ліквідатора Зибіна А.О. про притягнення до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута, в якій арбітражний керуючий просив притягти Дніпровську міську раду () до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району () та стягнути з Дніпровської міської ради () на користь Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району суму непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16027034,26 грн.

В обґрунтування поданої заяви зазначає, що Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району ( далі КВЖРЕП Ленінського району, боржник, банкрут) зареєстроване 22.05.2002 року.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України єдиним засновником банкрута є Дніпровська міська рада.

Ліквідатор посилається на наступні положення Статуту боржника в підтвердження того, що Дніпровська (Дніпропетровська) міська рада була єдиною особою, що мала право давати обов`язкові для боржника вказівки та визначати його дії, зокрема:

- п.1.3 Статуту банкрута - «підприємство створено на підставі рішення Дніпропетровської міської ради, підпорядковане начальнику управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради і є його структурним підрозділом»;

- п.1.7 Статуту банкрута - «структура підприємства затверджується міською радою за поданням управління житлового господарства міської ради»;

- п.2.1 Статуту - «управління підприємством здійснюється управлінням житлового господарства міської ради структурним підрозділом якого є підприємство»;

- п.3.4 Статуту - «підприємство здійснює володіння, користування і розпорядження майном відповідно до мети діяльності, передбаченої Статутом, і в порядку, встановленому міською радою і діючим законодавством.

Провадження у справі №38/5005/5752/2012 про банкрутство даного боржника порушено ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2012 за заявою голови ліквідаційної комісії на підставі ст. 51 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2012 у справі №38/5005/5752/2012 КВЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура строком на 1 рік, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Барановського О.М., яким було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухоме майно, а саме ряд нежитлових приміщень у м. Дніпро.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03.03.2014 припинено процедуру ліквідації боржника, введено процедуру санації. План санації боржника у встановленому порядку не був затверджений судом.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2017 дії ліквідатора по включенню майна, що перебувало на балансі банкрута, до ліквідаційної маси визнано незаконними.

02.02.2021 Господарським судом Дніпропетровської області прийнято постанову по даній справі про визнання боржника банкрутом, ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Зибіна А.О.

Наявні в матеріалах справи докази та чинні рішення судів у даній справі свідчать, що у банкрута відсутні майнові активи для формування ліквідаційної маси, а отже і джерело погашення вимог кредиторів.

З огляду на положення Статуту боржника, ліквідатор наголошував на тому, що при утворенні КВЖРЕП Ленінського району Дніпропетровська міська рада спланувала роботу даного підприємства як збиткову і чітко зазначила джерело покриття збитків це міський бюджет, про що вказано у п.1.8 Статуту банкрута.

У березні 2011 року міською радою прийнято рішення про передачу майна боржника на баланс іншої юридичної особи, а у липні 2011 року прийнято рішення про припинення діяльності КВЖРЕП Ленінського району шляхом ліквідації.

Як зазначено в постанові господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2012 у даній справі про банкрутство, в ході здійснення заходів ліквідаційної процедури ліквідаційною комісією встановлено, що вартості майна боржника недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Ліквідатор наголошував, що ніяке майно, що перебувало на балансі боржника, зважаючи на його правовий статус, не могло бути включене до ліквідаційної маси.

Посилаючись на ст. 77 Господарського кодексу України, якою врегульовані питання відповідальності казенного підприємства, ліквідатор вважає, що до даного комунального підприємства мають бути застосовані положення саме цієї норми з огляду на зміст частини десятої ст.78 Господарського кодексу України.

Ліквідатор наголошував на правовій позиції Європейського суду з прав людини щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Також ліквідатор посилався на положення ст. 211 Господарського кодексу України згідно з якими засновники (учасники) суб`єкта підприємництва, власник майна, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, у межах своїх повноважень зобов`язані вживати своєчасних заходів щодо запобігання його банкрутству. Він стверджував, що міська рада була обізнана про накопичення боргів підприємством, але не вжила заходів для зміни ситуації. Невиконання міською радою як засновником боржника комунального підприємства обов`язку передбачити можливість настання негативних для нього наслідків у зв`язку з вилученням у нього майна, яке перебувало у користуванні боржника на праві господарського відання та вчинити встановлені законом заходи щодо запобігання банкрутству боржника свідчить про наявність вини міської ради у формі простої необережності і, як наслідок, підстав для покладення на неї субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника.

На дату подання заяви ліквідатора про притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності, згідно реєстру вимог кредиторів розмір кредиторських вимог складає 16 027 034,26 грн., цю суму і просив стягнути ліквідатор з Дніпровської міської ради на користь банкрута для подальшого задоволення вимог кредиторів.

Кредитор представник АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» підтримав заяву ліквідатора про притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності.

Дніпровська міська рада у відзиві, що надійшов до суду 13.12.2023 заперечувала проти заявлених вимог, обґрунтовуючи свою правову позицію наступним.

Згідно з частиною першою статті 176 Цивільного кодексу України держава, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Засновники суб`єкта господарювання не відповідають за зобов`язаннями цього суб`єкта, крім випадків, передбачених законом або установчими документами про створення даного суб`єкта (ч. 2 ст. 219 Господарського кодексу України).

Крім того, Дніпровська міська рада просила врахувати наступні обставини.

Питання притягнення до субсидіарної відповідальності Дніпровської міської ради вже порушувалось під час судового розгляду справи про банкрутство і при розгляді інших справ між Дніпровською міською радою і банкрутом, у яких судами надано оцінку діям голови ліквідаційної комісії, який намагався реалізувати комунальне майно та за рахунок цього погасити заборгованість перед кредиторами, а судами надано оцінку цим фактам та зазначено про відсутність підстав для притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності.

Орган місцевого самоврядування зазначив, що майно, яке перебувало у користуванні банкрута не було його власністю, тому не могло бути включено до ліквідаційної маси та реалізоване з метою погашення вимог кредиторів. Дніпровська міська рада у межах своїх повноважень вживала заходи для недопущення неправомірного вибуття цього майна з комунальної власності.

Дніпровська міська рада також зазначала про те, що відсутній повний склад правопорушення щодо доведення боржника до банкрутства оскільки ліквідатором не зазначено, які саме протиправні дії та бездіяльність Дніпровської міської ради були причиною доведення боржника до банкрутства. Представник ради наголошував на тому, що для визначення статусу особи як відповідача по субсидіарній відповідальності за зобов`язаннями боржника ліквідатор має проаналізувати, а суд дослідити сукупність правочинів та інших юридичних дій здійснених під впливом осіб, а також їх бездіяльність, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію банкрутства боржника. Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення також причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків, обов`язок чого покладається на ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку належить до об`єктивної сторони цього правопорушення.

Між тим, за ствердженням Дніпровської міської ради, ліквідатором у цій справі лише констатовано наявність заборгованості на підставі реєстру кредиторської заборгованості, однак не зазначено, якими конкретно діями здійснювалось умисне погіршення фінансово-господарського стану боржника наслідком чого стало банкрутство комунального підприємства, ким та коли приймались нераціональні управлінські рішення, що спричинили фінансові збитки та втрати і в чому полягає вина засновника та як вони взаємопов`язані. Звернення ліквідатора має бути аргументованим, містити виклад обставин та доказів, які свідчать про наявність стверджуваного правопорушення зі сторони винних осіб у доведенні боржника до банкрутства.

Дніпровською міською радою разом з відзивом на заяву ліквідатора подано клопотання про застосування строків позовної давності, який, на думку органу місцевого самоврядування, є пропущеним.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що невключення до складу ліквідаційної маси об`єктів нерухомого майна, повернення цього майна у комунальну власність не є причиною банкрутства боржника. Ліквідатором банкрута не подано до суду Аналізу фінансового стану боржника у відповідності до вимог Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 №14, отже належними та допустимими доказами не доведено сам факт доведення боржника до банкрутства виходячи із економічних показників діяльності банкрута на підставі документів бухгалтерської звітності. У заяві про притягнення Дніпровської міської ради ліквідатором також не вказано, які саме дії чи бездіяльність органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради призвели до банкрутства боржника і перебували у причинно-наслідковому зв`язку із фінансово-економічним станом боржника, що можна характеризувати як стан неоплатності. До справи ліквідатором не подано балансів боржника, на підставі яких можна було б прослідкувати погіршення фінансового стану протягом останніх років перед відкриттям провадження у справі про банкрутство, не надано аналітичного аналізу складу кредиторської заборгованості, оцінки угод, які укладались боржником в процесі господарської діяльності. Відсутність означених доказів унеможливлюють встановлення об`єктивної сторони такого правопорушення як доведення боржника до банкрутства.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про недоведеність ліквідатором об`єктивної сторони правопорушення доведення до банкрутства комунального підприємства Виробничого ремонтного житлово-експлуатаційного підприємства Ленінського району м. Дніпропетровська зі сторони Дніпровської міської ради, причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю Дніпровської міської ради на банкрутством боржника, а тому відмовив у задоволенні заяви ліквідатора про притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району та стягнення з Дніпровської міської ради на його користь 16 027 034,26 грн. непогашених кредиторських вимог у даній справі про банкрутство.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, вирішуючи питання про покладання субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника, суд враховує зміст та умови застосування субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство.

Загальні умови для притягнення до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника у справі про банкрутство визначені Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Кодексом України з процедур банкрутства.

Згідно статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства банкрутство - визнана господарським судом неспроможність боржника відновити свою платоспроможність за допомогою процедури санації та реструктуризації і погасити встановлені у порядку, визначеному цим Кодексом, грошові вимоги кредиторів інакше, ніж через застосування ліквідаційної процедури.

Частиною 1 ст. 619 Цивільного кодексу України передбачено, що договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Згідно ч. 1 ст. 215 Господарського кодексу України у випадках, передбачених законом, суб`єкт підприємництва - боржник, його засновники (учасники), власник майна, а також інші особи несуть юридичну відповідальність за порушення вимог законодавства про банкрутство, зокрема фіктивне банкрутство, приховування банкрутства або умисне доведення до банкрутства.

Законом, який передбачає поряд з відповідальністю боржника додаткову (субсидіарну) відповідальність іншої особи, є Кодекс України з процедур банкрутства.

Так, ч. 2 ст. 61 КУзПБ встановлено, що під час здійснення своїх повноважень ліквідатор має право заявити вимоги до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства. Розмір зазначених вимог визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

У разі банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі з вини керівника боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають змогу іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника - юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника може бути покладена субсидіарна відповідальність за його зобов`язаннями.

Стягнені суми включаються до складу ліквідаційної маси і можуть бути використані лише для задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, встановленому цим Кодексом.

Щодо обов`язку ліквідатора здійснити всю повноту дій, спрямованих на виявлення та повернення активів боржника.

Можливістю подання в межах справи про банкрутство заяви до третіх осіб, які відповідно до законодавства несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства, наділений виключно ліквідатор банкрута. Виявлення ознак доведення до банкрутства юридичної особи боржника покладено саме на ліквідатора банкрута, що пов`язано з виконанням ним своїх повноважень.

Кодексом України з процедур банкрутства (ч. 1 ст. 65) визначено, що обов`язком ліквідатора є здійснення всієї повноти заходів, спрямованих на виявлення активів боржника.

При цьому ні у кого не повинен виникати обґрунтований сумнів щодо їх належного здійснення (принцип безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі). Наведений висновок про застосування норми права викладено в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 927/1191/14.

Згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 11.02.2021 у справі №911/1423/19 суть принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі полягає в тому, що обов`язком ліквідатора є здійснення всієї повноти заходів, спрямованих на виявлення та повернення в ліквідаційну (конкурсну) масу всього майна (майнові права, законні очікування) боржника. До складу майна боржника слід віднести також майнові права, які виникають у зв`язку з визнанням угод недійсними в порядку статті 42 КУзПБ. Зокрема, до законних очікувань слід віднести субсидіарну відповідальності третіх осіб, засновників, керівників боржника та інших осіб за доведення боржника до банкрутства або у разі його банкрутства з вини цих осіб (ч. 2 ст. 61 КУзПБ).

Положення ч. 2 ст. 61 КУзПБ не встановлюють ознак доведення до банкрутства, які можуть стати підставою для покладення субсидіарної відповідальності на засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника, тому саме детальний аналіз ліквідатором фінансового стану банкрута у поєднанні з дослідженням ним підстав виникнення заборгованості боржника перед кредиторами у справі про банкрутство дасть йому змогу ліквідатору банкрута виявити наявність чи відсутність дій засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника, щодо доведення до банкрутства юридичної особи (правова позиція Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 24.02.2021 у справі № Б8/191-10).

Для оцінки судом повноти здійснених ліквідатором дій під час ліквідаційної процедури у звіті ліквідатора обов`язково має міститися розділ щодо здійснених ним заходів щодо виявлення ознак доведення підприємства до банкрутства та, як наслідок, встановлення наявності чи відсутності підстав для покладення субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями боржника на засновників (учасників, акціонерів) або третіх осіб на підставі ч. 2 ст. 61 КУзПБ.

Щодо кола обставин, які мають бути доведені суб`єктом звернення (ліквідатором) і підлягають встановленню судом для покладення субсидіарної відповідальності (стаття 61 КУзПБ).

Відповідно до правових висновків Верховного Суду в постанові від 22.04.2021 у справі №915/1624/16 субсидіарна відповідальність у справах про банкрутство є самостійним цивільно-правовим видом відповідальності, який за заявою ліквідатора покладається на засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника, за наявності підтвердження вини зазначених осіб у доведенні юридичної особи (боржника у справі про банкрутство) до стану неплатоспроможності. Для застосування такої відповідальності необхідним є встановлення судом складових елементів господарського правопорушення: об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт та суб`єктивна сторона правопорушення.

Згідно правової позиції Верховного Суду в постановах від 02.03.2021 у справі №906/904/16, від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11 визначене ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство (ч. 2 ст. 61 КУзПБ) господарське правопорушення, за вчинення якого засновники (учасники, акціонери), керівник боржника та інші особи, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, можуть бути притягнуті до субсидіарної відповідальності поряд з боржником у процедурі банкрутства у разі відсутності майна боржника, має обґрунтовуватися судами шляхом встановлення складу такого правопорушення (об`єкта, об`єктивної сторони, суб`єкта та суб`єктивної сторони).

Об`єктом цього правопорушення є суспільні відносини у певній сфері, у цьому випадку права кредиторів на задоволення їх вимог до боржника у справі про банкрутство за рахунок активів боржника, що не можуть бути задоволені через відсутність майна у боржника.

Об`єктивну сторону такого правопорушення становлять дії або бездіяльність певних фізичних осіб, пов`язаних з боржником, що призвели до відсутності у нього майнових активів для задоволення вимог кредиторів. На відміну від Кримінального кодексу України та Кодексу України про адміністративні правопорушення, у положеннях яких законодавець чітко визначив диспозицію кримінального та адміністративного порушення з доведення до банкрутства та фіктивного банкрутства, ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство (ч. 2 ст. 61 КУзПБ) має власну диспозицію (зміст) правопорушення: «банкрутство боржника з вини його засновників чи інших осіб, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, на засновників (учасників, акціонерів) боржника юридичної особи або інших осіб у разі недостатності майна боржника…».

Однак законодавцем не конкретизовано, які саме дії чи бездіяльність становлять об`єктивну сторону такого правопорушення. При вирішенні питання щодо кола обставин, які мають бути доведені суб`єктом звернення (ліквідатором) і, відповідно, підлягають встановленню судом для покладення субсидіарної відповідальності, мають братися до уваги також положення ч. 1 ст. 215 ГК України та підстави для порушення справи про банкрутство (ст. 1, ч. 3 ст. 10, ст. 11 Закону про банкрутство), з огляду на які такими діями можуть бути:

1) вчинення суб`єктами відповідальності будь-яких дій, спрямованих на набуття майна, за відсутності активів для розрахунку за набуте майно чи збільшення кредиторської заборгованості боржника без наміру її погашення;

2) прийняття суб`єктами відповідальності рішення про виведення активів боржника, внаслідок чого настала неплатоспроможність боржника щодо його інших зобов`язань;

3) прийняття суб`єктами відповідальності рішення, вказівок про вчинення майнових дій чи бездіяльності боржника щодо захисту власних майнових інтересів юридичної особи боржника на користь інших юридичних осіб, що мало наслідком настання неплатоспроможності боржника.

Подібні правові висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15 та від 10.03.2020 у справі №902/318/16, від 16.06.2020 у справі № 910/21232/16, від 22.04.2021 у справі № 915/1624/16.

Установлення причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у нього активів для задоволення вимог кредиторів, визнаних у процедурі банкрутства) належить до об`єктивної сторони цього правопорушення, обов`язок доведення якого покладається на ліквідатора.

Оцінюючи будь-які дії/бездіяльність суб`єктів відповідальності щодо покладення на них субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, суд має відмежовувати дії суб`єктів відповідальності, які належать до ризиків підприємницької діяльності, від винних дій таких суб`єктів, що мали наслідком настання неплатоспроможності боржника та відсутність активів на задоволення вимог кредиторів (стаття 42 ГК України).

Час, що минув з дати припинення повноважень суб`єктів відповідальності до дати порушення справи про банкрутство боржника, не є вирішальним чинником, що впливає на встановлення складу об`єктивної сторони правопорушення, однак має враховуватися судами поряд з іншими обставинами справи при встановленні причинно-наслідкового зв`язку між винними діями суб`єкта відповідальності та настанням негативних наслідків у боржника, які є підставою субсидіарної відповідальності (зокрема, встановлення обставин щодо можливості усунення таких негативних наслідків іншими посадовими особами боржника, які були наділені управлінськими функціями щодо боржника після припинення повноважень суб`єкта відповідальності, однак не вчинили належних дій з усунення негативних наслідків).

Суб`єкти правопорушення для застосування субсидіарної відповідальності за ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство чітко визначені цією нормою. Це засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови доведення вчинення ними винних дій (бездіяльності), що спричинили наслідки у вигляді неплатоспроможності боржника та відсутності у нього активів для задоволення вимог кредиторів у ліквідаційній процедурі.

До суб`єктів субсидіарної відповідальності слід віднести осіб, які отримали істотний актив боржника на підставі актів, рішень, правочинів тощо, прийнятих засновниками чи керівником боржника на шкоду його інтересам та кредиторів, які можуть виражатися, зокрема, у:

прийнятті ключових ділових рішень з порушенням принципів добросовісності та розумності, в тому числі узгодження, укладення або схвалення правочинів на завідомо невигідних умовах або з особами завідомо нездатними виконати свої зобов`язання («фірмами-одноденками» тощо);

наданні вказівок з приводу вчинення явно збиткових операцій;

призначенні на керівні посади осіб, результат діяльності яких явно не відповідає інтересам юридичної особи;

створенні і підтриманні такої системи управління боржником, яка націлена на систематичне отримання вигоди третьою особою на шкоду боржнику і його кредиторам;

використанні документообігу, який не відображає реальних господарських операцій;

отриманні такими особами істотних переваг з такої системи організації підприємницької діяльності, яка спрямована на перерозподіл (в тому числі за допомогою недостовірного документообігу) сукупного доходу, отримуваного від здійснення діяльності особами, об`єднаними спільним інтересом (наприклад, єдиним виробничим циклом), на користь цих осіб з одночасним акумулюванням на стороні боржника основного боргового навантаження;

використанні і розпорядженні майном боржника як своїм особистим, нехтуючи інтересами кредиторів;

вчиненні інших юридичних дій, що не відповідають принципу добросовісності в комерційній (діловій) практиці тощо.

Для визначення статусу особи як відповідача за субсидіарною відповідальністю за зобов`язаннями боржника ліквідатор має проаналізувати, а суд, розглядаючи заяву про притягнення до субсидіарної відповідальності та з`ясовуючи наявність підстав для покладення на цих осіб такої відповідальності, дослідити сукупність правочинів та інших операцій, здійснених під впливом осіб, що сприяли виникненню кризової ситуації, її розвитку і переходу в стадію фактичного банкрутства боржника.

Суб`єктивною стороною правопорушення для застосування субсидіарної відповідальності є ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (мотиву, мети, умислу чи необережності суб`єкта правопорушення).

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.06.2020 у справі № 923/590/18, від 01.10.2020 у справі № 914/3120/15.

В свою чергу, 19.06.2024 судовою палатою для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду було прийнято постанову у справі № 906/1155/20 (906/1113/21), у якій сформовано єдину правозастосовчу практику із визначення питання, щодо складу правопорушення, як умов для застосування субсидіарної відповідальності:

« 9.16. Визначене нормами частини другої статті 61 КУзПБ правопорушення, за вчинення якого покладається такий вид цивільної відповідальності як субсидіарна (пункти 9.11, 9.12), має співвідноситися із наявністю відповідно до закону необхідних умов (елементів), які є підставою для застосування цього виду відповідальності. Такими елементами є об`єкт та суб`єкт правопорушення, а також об`єктивна та суб`єктивна сторони правопорушення.

9.17. Щодо об`єкта правопорушення, то Суд зазначає, що ним є ті майнові права боржника та кредиторів, вимоги яких визнані у справі про банкрутство, що порушені у зв`язку з доведенням боржника до банкрутства, та відновлення яких відбувається відшкодуванням шкоди у межах покладення субсидіарної відповідальності за правилами частини другої статті 61 КУзПБ.

9.18. Наведені висновки щодо об`єкта правопорушення зумовлюють необхідність сформулювати висновки щодо суб`єктів права вимоги та характеру звернення (позову) про покладення субсидіарної відповідальності боржника у справі про банкрутство. Кредитори боржника можуть мати похідний інтерес у стягненні коштів з третіх осіб, винних боржнику, в тому числі у стягненні неповернутих боржнику позик, кредитів, збитків, завданих боржнику третіми особами, тощо, якщо несплата цих коштів спричиняє несплату коштів боржником кредитору. Цей інтерес полягає у переведенні майна боржника у вигляді його прав вимоги у більш ліквідну форму грошову. При цьому кредитори боржника не набувають власних прав вимоги до третіх осіб, винних боржнику; похідний інтерес кредиторів полягає у стягненні коштів на користь боржника - юридичної особи, а не на користь кредиторів, учасників (акціонерів) юридичної особи - боржника.

Зазначений похідний інтерес задовольняється через різні правові інститути, зокрема у справі про банкрутство через інститут субсидіарної відповідальності. Так, ліквідатор (а згідно із змінами, внесеними Законом від 20.03.2023№ 2971-IX, також і кредитор) має право вчинити дії щодо переведення вимог банкрута у ліквідну (грошову) форму.

Для цього ліквідатор і кредитор можуть звернутися до третьої особи, яка має заборгованість перед банкрутом (зокрема щодо відшкодування завданих банкруту збитків) з вимогою про сплату коштів, а ліквідатор також має альтернативу наведеному та може продати право вимоги на аукціоні з особливостями, встановленими статтею 82 КУзПБ. В обох цих випадках майно банкрута у вигляді права вимоги замінюється ліквідним майном - коштами, за рахунок яких задовольняються вимоги кредиторів у черговості, встановленій статтею 64 зазначеного Кодексу.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, сформульованої в постанові від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (пункти 72, 73, 78).

9.19. Суб`єкт (суб`єкти) правопорушення визначені законом, зокрема ними є засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови існування вини цих осіб у банкрутстві боржника.

9.20. Об`єктивну сторону правопорушення становлять дії / бездіяльність відповідних суб`єктів, прийняття ними рішень, надання вказівок на вчинення дій або на утримання від них, що призвели до відсутності у боржника майнових активів для задоволення вимог кредиторів або до відсутності інформації про такі активи, що виключає можливість дослідження активу та його оцінки, тобто які окремо або у своїй сукупності спричинили неплатоспроможність боржника та, відповідно, вказують (свідчать) про доведення конкретними особами боржника до банкрутства.

9.21. Щодо змісту правопорушення з доведення до банкрутства, то окрім вже визначеного (пункти 9.11, 9.12, 9.20 цієї постанови) слід виходити зі змісту, визначеного частиною третьою статті 215 ГК України (пункт 9.4).

Водночас, такий зміст не обмежується вичерпним переліком дій /бездіяльності суб`єктів правопорушення, а їх характер саме як протиправний оцінюється за відповідними правовими та економічними показниками.

Зокрема, доведення до банкрутства можуть спричинити дії з відчуження майна за заниженими цінами, придбання майна за завищеними цінами, надання послуг за цінами, нижчими за ринкові, здійснення невиправдано ризикових чи невигідних операцій тощо. Неправомірні дії чи бездіяльність, завдання ними шкоди боржнику та виявлення її розміру можуть не збігатися у часі. Наприклад, окремі неправомірні дії чи бездіяльність або сукупність таких дій чи бездіяльності можуть мати наслідком втрату ліквідності юридичною особою в майбутньому (див. також mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц (пункт 66), від 25.05.2021 у справі № 910/11027/18 (пункт 7.56)).

Тобто зміст відповідного делікту становлять умисні і цілеспрямовані дії / бездіяльність, результатом яких є банкрутство юридичної особи та шкода, завдана приватним і суспільним інтересам.

За змістом частини другої статті 61 КУзПБ вказані умисні дії/бездіяльність та їх результат узагальнено іменуються доведенням до банкрутства, що і дає назву цьому делікту. При цьому винні особи хоча і не є стороною боргових зобов`язань, але їх поведінка перебуває в причинно-наслідковому зв`язку зі шкодою у вигляді непогашених вимог кредиторів.

9.22. Щодо суб`єктивної сторони правопорушення, то її становить ставлення особи до вчинюваних нею дій чи бездіяльності (вини суб`єкта правопорушення).

У наведених висновках (пункти 9.17- 9.21) Суд звертається до сталої правової позиції Верховного Суду в питанні складу правопорушення, за яке покладається субсидіарна відповідальність у справі про банкрутство, що сформульована та викладена у постановах від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 28.08.2018 у справі № 927/1099/13, від 18.10.2018 у справі № 923/1297/14, від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15, від 03.09.2019 у справі № 923/1494/15, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17, від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11, від 24.01.2023 у справі №917/1500/18 (917/1932/20) тощо».

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (рішення від 06.12.2007 у справі "Воловік проти України").

Відповідно до позиції ЄСПЛ та Верховного суду викладеної з аналогічного питання встановлюється, що: «при залученні до субсидіарної відповідальності осіб, винних у доведенні до банкрутства комунального підприємства, необхідно враховувати, що регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств здійснюється аналогічно діяльності державних казенних підприємств, без наділення зазначених суб`єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами. Незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, органи місцевого самоврядування і держава повинні діяти в рамках Конвенції та є відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства» (див. судові рішення Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 5023/4388/12, від 29.10.2019 у справі № 927/1124/16).

ЄСПЛ також висловив позицію і щодо субсидіарної відповідальності муніципального органу (органу місцевого самоврядування) за зобов`язаннями муніципального підприємства. Так, у пункті 62 рішення у справі «Єршова проти Російської Федерації» ЄСПЛ зазначив, що, враховуючи публічний характер діяльності підприємства, істотний ступінь контролю за його майном з боку муніципальних органів влади і рішень останніх, які мали наслідком передачу майна і подальшу ліквідацію підприємства, ЄСПЛ дійшов висновку про те, що підприємство не було наділене достатньою організаційною та управлінською незалежністю від муніципальних органів влади. Отже, незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 23.06.2022 у справі № 904/3551/20: «Здійснення господарської діяльності комунальним некомерційним підприємством без мети одержання прибутку, на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі банкрутства такого підприємства (право оперативного управління), зумовило для законодавця необхідність регулювання спірних відносин у такий спосіб, який би дозволив захистити інтереси можливих кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності.

Таке регулювання здійснено, зокрема, через механізм, закріплений у положеннях статей 77, 78 Господарського кодексу України (далі - ГК України). Відповідно до частини десятої статті 78 ГК України особливості господарської діяльності комунальних унітарних підприємств визначаються відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом щодо діяльності державних комерційних або казенних підприємств, а також інших вимог, передбачених законом.

Отже, при притягненні до субсидіарної відповідальності осіб винних у доведенні до банкрутства комунального підприємства необхідно враховувати, що регулювання діяльності комунальних некомерційних підприємств здійснюється аналогічно до діяльності державних казенних підприємств, без наділення вказаних суб`єктів повною самостійною відповідальністю у відносинах з третіми особами, а також незалежно від статусу підприємства як самостійної юридичної особи, муніципальна влада і відповідно держава мають бути в межах Конвенції про захист прав та основоположних свобод визнані відповідальними за діяльність і бездіяльність підприємства.

Так, у низці випадків Європейський суд з прав людини визнавав державу відповідальною за борги підприємств незалежно від їх формальної класифікації у внутрішньодержавному праві (рішення від 30.11.2004 у справі "Михайленки та інші проти України», пункт 45, рішення від 04.04.2006 у справі "Лисянський проти України", пункт 19, рішення від 03.04.2007 у справі "Кооперативу Агрікола Слобозія-Ханесей проти Молдови", пункти 18,19, рішення від 12.04.2007 у справі "Григор`єв та Какаурова проти Російської Федерації", пункт 35, рішення від 15.01.2008 у справі "Р. Качапор та інші проти Сербії".

Отже, внутрішньодержавний правовий статус підприємства як самостійної юридичної особи сам по собі не звільняє державу від відповідальності за борги підприємств у межах Конвенції (на необхідності урахування зазначених правових висновків зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.09.2018 у справі № 5023/4388/12).

Таким чином, покладення на орган місцевого самоврядування субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями створеного ним комунального підприємства, що є боржником і здійснює господарську діяльність без мети одержання прибутку на основі матеріальної бази, яка не є його власністю та не включається до ліквідаційної маси в разі його банкрутства (право оперативного управління), є одним із способів захисту інтересів кредиторів суб`єкта некомерційної господарської діяльності відповідно до статей 77, 78 ГК України, частини другої статті 61 КУзПБ.

Щодо розміру субсидіарної відповідальності.

Розмір вимог ліквідатора до третіх осіб, які згідно із законодавством несуть субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями боржника у зв`язку з доведенням його до банкрутства, за приписами абзацу першого ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство (до 21.10.2019), абз. 1 ч. 2 ст. 61 КУзПБ визначається з різниці між сумою вимог кредиторів і ліквідаційною масою.

Вартість майна, яке було виведено з активів боржника, не впливає на розмір субсидіарної відповідальності, а його визначенню передує формування ліквідаційної маси.

Апеляційний суд зазначає, що Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району зареєстроване 22.05.2002 року.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань України єдиним засновником КВЖРЕП Ленінського району є Дніпровська міська рада.

Відповідно до: - п. 1.3 Статуту банкрута - підприємство створено на підставі рішення Дніпропетровської міської ради, підпорядковане начальнику управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради і є його структурним підрозділом;

- п. 1.7 Статуту - структура підприємства затверджується міською радою за поданням управління житлового господарства міської ради;

- п. 1.8 Статуту - підприємство діє на принципах господарського розрахунку, є планово-збитковим, одержує дотації з бюджету на покриття збитків від господарської діяльності;

- п. 2.1 Статуту - управління підприємством здійснюється управлінням житлового господарства міської ради структурним підрозділом якого є підприємство;

- п. 3.4 Статуту - підприємство здійснює володіння, користування і розпорядження майном відповідно до мети діяльності, передбаченої Статутом, і в порядку, встановленому міською радою і діючим законодавством;

- п.п. 3.1., 3.2., 3.3. Статуту - майно підприємства складається з основних і оборотних коштів, що утворюють його статутний фонд, а також з фондів матеріального заохочення, соціального розвитку, іноваційного догляду та іншого майна, закріпленого за підприємством міською радою і відображеного на його балансі. Закріплене за підприємством в установчому порядку майно знаходиться в його оперативному управлінні і є комунальною власністю територіальної громади міста. Майно підприємства може поповнюватись за рахунок матеріально-технічних і фінансових ресурсів, наданих йому міською радою;

- п. 3.5. Статуту - фінансові ресурси підприємства формуються за рахунок:- - надходжень від наймачів житла у вигляді квартплати; надходжень від власників квартир у вигляді участі у витратах по утриманню будинку і прибудинкових територій;- надходжень від орендаторів не житлових приміщень у вигляді орендної плати та інших платежів;- - - дотації з бюджету міста та району; амортизаційних відрахувань; інших надходжень.

Метою діяльності підприємства відповідно до п. 4.2. Статуту є утримання і експлуатація житлового фонду, розміщеного на території району, забезпечення збереження комунальної власності

З огляду на положення Статуту банкрута, ліквідатор наголошував на тому, що при утворенні КВЖРЕП Ленінського району Дніпропетровська міська рада спланувала роботу даного підприємства як збиткову і чітко зазначила джерело покриття збитків це міський бюджет, про що вказано у пунктах 1.8, 3.5 Статуту.

У березні 2011 року міською радою прийнято рішення про передачу майна боржника на баланс іншої юридичної особи, а у липні 2011 року прийнято рішення про припинення діяльності КВЖРЕП Ленінського району шляхом ліквідації.

Так, провадження у справі № 38/5005/5752/2012 про банкрутство даного боржника порушено ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 07.07.2012 за заявою голови ліквідаційної комісії на підставі ст. 51 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2012 у справі №38/5005/5752/2012 КВЖРЕП Ленінського району визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура строком на 1 рік, призначено ліквідатором арбітражного керуючого Барановського О.М., яким було включено до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухоме майно, а саме ряд нежитлових приміщень у м. Дніпро.

Також, судом з`ясовано, що ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 38/5005/5752/2012 від 29.08.2016 та від 18.09.2017, як і постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.07.2012 (усі набрали законної сили) встановлені факти, які в силу приписів ч. 4 ст. 75 ГПК України є преюдиціальними, а саме:

Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району зареєстровано виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради 13.09.1991 та діє на підставі статуту, зареєстрованого виконкомом Дніпропетровської міської ради 22.05.2002.

Згідно п. 1 наказу комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради №23-КВ від 26.02.2004 «Про зміну форми правового режиму майна, закріпленого за житлово-комунальними підприємствами» для забезпечення можливості здійснення житлово-комунальними підприємствами, за якими закріплено комунальне нерухоме майно, комерційної господарської діяльності, пов`язаної з використанням цих об`єктів та отриманням прибутку, було змінено форму правового режиму комунального нерухомого майна, закріпленого за ВРЖЕП АНД району, КВЖРЕП Індустріального району, КВЖРЕП Самарського району, КВЖРЕП Жовтневого району, КЖРЕВП Бабушкінського району, КВЖРЕП Кіровського району, КВЖРЕП Красногвардійського району, КВЖРЕП Ленінського району, КЖЕП «Лівобережжя», КЖЕП «Південне», КЖЕП «Центральний» та закріплено його за підприємствами на праві господарського відання.

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 02.12.2009 року № 52/52 (з наступними змінами і доповненнями) вирішено передати з балансу комунальних виробничих житлових ремонтно-експлуатаційних підприємств на баланс комунального підприємства "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради об`єкти нерухомого майна.

Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради № 16/9 від 02.03.2011 вирішено передати з балансу комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, зокрема, КВЖРЕП Ленінського району, на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» об`єкти нерухомого майна.

Однак рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 КВЖРЕП Ленінського району в повному обсязі не виконано, внаслідок чого на час визнання вказаного підприємства банкрутом нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав.

Рішенням сесії Дніпропетровської міської ради VІ скликання №40/14 від 29.07.11р. було прийнято рішення по припинення діяльності та ліквідацію підприємства боржника.

Розпорядженням №643-р від 06.09.11р. Дніпропетровського міського Голови затверджено склад комісії з питань припинення юридичної особи (ліквідаційної комісії) комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району у наступному складі: голова ліквідаційної комісії - Пересунько Б.Б., члени комісії - Сергієнко Л.Ф., Дмитренко І.Г., Велегура Н.О., Карнаух Т.В., Лукіних О.В.

Головою ліквідаційної комісії встановлено, що кредиторська заборгованість КЖРЕП Ленінського району складає 11 130 962,11 грн. Заборгованість по відшкодуванню шкоди, заподіяної життю та здоров`ю - відсутня, по виплаті заробітної плати - відсутня. Дебіторська заборгованість складає - 7 805 424,87 грн.

За результатами проведення інвентаризації було складено проміжний баланс станом на 01.02.12р., затверджений Рішенням №41/22 від 28.03.12р., прийнятим на сесії Дніпропетровської міської Ради VІ скликання. Згідно даних проміжного балансу станом на 01.05.12р. загальної вартості активів достатньо для покриття вимог кредиторів, але в процесі проведення ліквідаційних дій основні засоби (житловий фонд) на загальну балансову вартість 1 100 274 177,10 грн. підлягають безоплатній передачі в комунальну власність. Таким чином, вартість активів, за рахунок яких можуть бути погашені кредиторські вимоги боржника, складає 130,8 тис. грн. та відповідно цих активів недостатньо для погашення всіх кредиторських вимог.

Таким чином, згідно поданих документів судом встановлено, що вартості майна боржника-юридичної особи недостатньо для задоволення вимог кредиторів.

Разом з тим, рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.11р. у справі №7/5005/15290/2011 задоволено позов Дніпропетровської міської ради до КЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради, треті особи: КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії, вказаним судовим рішенням зобов`язано КЖРЕП Ленінського району Дніпропетровської міської ради передати шляхом підписання ліквідаційною комісією КЖРЕП Ленінського району в особі голови ліквідаційної комісії Пересунька Богдана Богдановича авізо та актів приймання-передачі зі свого балансу на баланс Комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради спірні об`єкти нерухомого майна.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011 р. по справі №7/5005/15290/2011 в повному обсязі головою ліквідаційної комісії Пересуньком Б.Б. виконано не було, об`єкти права комунальної власності, в порядку передбаченому чинним законодавством, на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» передані не були, а в подальшому без належних на те підстав, в порушення Конституції України (ст.ст. 140-143), ст.ст. 16, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», норм Господарського (ст.ст. 23, 78) та Цивільного (ст.ст. 316, 317, 319, 321, 327, 328, 329) кодексів України, без урахування рішень Дніпропетровської міської ради, №52/52 від 02.12.2009 (із змінами та доповненнями), № 16/9 від 02.03.2011 (з подальшими змінами та доповненнями), були включені ліквідатором підприємства-банкрута до ліквідаційної маси та реалізовані з прилюдних торгів.

До таких висновків дійшов Дніпропетровський окружний адміністративний суд у постанові від 27.04.2015 у справі № 804/53/15 за адміністративним позовом Дніпропетровської міської ради до Державної фінансової інспекції в Дніпропетровській області про визнання протиправною та скасування вимоги.

Вказані обставини також підтверджуються вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2016 у справі № 201/17998/15-к, що набрав законної сили 23.05.2016, яким ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

Зокрема, вказаним вироком у кримінальному провадженні встановлено факт протиправного невиконання вимог рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.11.2011 у справі № 7/5005/15290/2011, вчинений головою ліквідаційної комісії КЖРЕП Ленінського району Пересунько Б.Б. всупереч інтересам територіальної громади м. Дніпропетровська, як власника спірного нерухомого майна.

Згідно ст. 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника визнання його банкрутом» (в редакції, що діла до 19.01.2013), за яким відбувалася ліквідаційна процедура, ліквідатор з дня свого призначення, зокрема, здійснює наступні повноваження: приймає до свого відання майно боржника, вживає заходів по забезпеченню його збереження; виконує функції з управління та розпорядження майном банкрута; здійснює інвентаризацію та оцінку майна банкрута відповідно до законодавства; очолює ліквідаційну комісію та формує ліквідаційну масу; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, що діла до 19.01.2013), усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або повного господарського відання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури, включаються до складу ліквідаційної маси, за винятком об`єктів житлового жду, в тому числі гуртожитків, дитячих дошкільних закладів та об`єктів комунальної інфраструктури, які в разі банкрутства підприємства передаються порядку, встановленому законодавством, до комунальної власності відповідних територіальних громад без додаткових умов і фінансуються в встановленому порядку.

Однак, в порушення вимог вищеназваних норм закону, арбітражний керуючий включив нерухоме майно, зокрема, нежитлові приміщення до складу ліквідаційної маси без достатніх правових підстав.

Ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та від 18.09.2017 дії ліквідатора по включенню майна, що перебувало на балансі банкрута, до ліквідаційної маси визнано незаконними та визнано недійсними всі укладені стосовно цього майна договори купівлі-продажу.

У відповідності до ст. 62 Кодексу України з процедур банкрутства, усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Таким чином, наявні в матеріалах справи докази та чинні рішення судів у даній справі свідчать, що у банкрута відсутні майнові активи для формування ліквідаційної маси, а отже і джерело погашення вимог кредиторів.

На дату подання заяви ліквідатора про притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності, згідно реєстру вимог кредиторів розмір кредиторських вимог складає 16 027 034,26 грн.

Апеляційний суд приймає до уваги те, що відповідно до п. 1.3 Статуту банкрута - підприємство створено на підставі рішення Дніпропетровської міської ради, підпорядковане начальнику управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради і є його структурним підрозділом.

При цьому як передбачено п. 1.8. Статуту банкрута вся господарська-економічна діяльність підприємства будується на принципі господарського розрахунку з дотацією планово-збиткової сфери з міського бюджету.

Відтак, обґрунтованими є доводи скаржника про те, що ще при утворені КЖРЕП Ленінського району Дніпропетровська міська рада спланувала його як збиткове і визначила міський бюджет як джерело покриття збитків.

Відповідно до ст. 211 ГК України засновники (учасники) суб`єкта підприємництва, власник майна, органи державної влади та органи місцевого (самоврядування, наділені господарською компетенцією, у межах своїх повноважень зобов`язані вживати своєчасних заходів щодо запобігання його банкрутству.

Згідно ст. 77 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Як вже було встановлено судом, згідно рішень Дніпропетровської міської ради № 52/52 від 02.12.2009 року та №16/9 від 02.03.2011 року майно КЖЕП Ленінського району було передано з його балансу на баланс іншого комунального підприємства, що фактично зупинило діяльність підприємства.

При цьому на момент прийняття рішень КЖЕП Ленінського району вже мав значну заборгованість перед кредиторами, тобто міська рада приймаючи рішення про передачу майна на баланс іншого підприємства та позбавляючи його можливості вести будь-яку статутну господарську діяльність для отримання прибутку усвідомлювала, що залишає кредиторів без можливості погашення їх вимог.

Таким чином, матеріалами справи засвідчено, що саме винні дії Дніпропетровської міської ради призвели до банкрутства КЖЕП Ленінського району та неможливості погашення вимог кредиторів.

Відповідно до правової позиції Верховного Суд, наведеної у постанові від 30.01.2018 у справі № 923/862/15: у разі доведення обставин того, що стан неплатоспроможності боржника комунального підприємства настав унаслідок передачі його активів іншій юридичній особі, на власника боржника (орган місцевого самоврядування) та орган управління майном (виконавчий комітет) може були покладена субсидіарна відповідальність за зобов`язаннями такого боржника.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі № 923/1297/14, від 29.10.2019 у справі № 927/1124/16, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 17.09.2024 у справі № 904/229/22, від 17.09.2024 у справі №904/366/22, від 19.02.2025 у справі № 904/3551/20.

Вилучивши з господарського відання та передавши усе майно від боржника до іншої юридичної особи, власник не вирішив питання про правонаступництво особи, яка отримала майнові активи боржника. Отже, кредиторська заборгованість боржника КЖЕП Ленінського району залишилася без майнового забезпечення.

Наряду з цим доцільно зауважити, що законодавство не пов`язує можливості покладення на третіх осіб субсидіарної відповідальності в порядку ч. 5 ст. 41 Закону про банкрутство (ч. 2 ст. 61 КУзПБ) з наявністю вироку у кримінальній справі щодо таких осіб про встановлення в діях (бездіяльності) кримінального правопорушення. У цьому випадку особи згідно зі спеціальними приписами Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (Кодексу України з процедур банкрутства) притягуються до цивільної відповідальності у формі солідарного стягнення.

Вказана правова позиція вже є сталою та сформульована Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.01.2018 у справі № 923/862/15, від 28.08.2018 у справі № 927/1099/13, від 18.10.2018 у справі № 923/1297/14, від 05.02.2019 у справі № 923/1432/15, від 03.09.2019 у справі № 923/1494/15, від 10.03.2020 у справі № 902/318/16, від 10.12.2020 у справі №922/1067/17, від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11, від 02.08.2022 у справі № 908/314/18.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне наголосити на тому, що як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2021 у справі № 814/803/17 визначальним принципом господарського судочинства є змагальність сторін.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує (правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі № 914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 904/6455/17, від 05.11.2019 у справі № 915/641/18).

Визначальним для застосування субсидіарної відповідальності є доведення відповідно до частини 2 статті 61 КУзПБ та з урахуванням положень статті 74, 76, 77 ГПК України причинно-наслідкового зв`язку між винними діями/бездіяльністю суб`єкта відповідальності та настанням негативних для боржника наслідків (неплатоспроможності боржника та відсутності у боржника активів для задоволення вимог, визнаних у процедурі банкрутства вимог кредиторів) обов`язок чого покладається на ліквідатора. Встановлення такого причинно-наслідкового зв`язку також належить до об`єктивної сторони цього правопорушення (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №910/21232/16, від 14.07.2020 у справі № 904/6379/16, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17).

Суд зазначає, що ліквідатором доведено наявність складу правопорушення для застосування до Дніпропетровської міської ради субсидіарної відповідальності, а саме: об`єктом цього правопорушення є права кредиторів на задоволення їх вимог до боржника у справі про банкрутство за рахунок активів боржника, що не можуть бути задоволені внаслідок відсутності майна у боржника; об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у прийнятті суб`єктом відповідальності рішень з виведення активів боржника за наявності у боржника заборгованості та за відсутності будь-яких інших ресурсів (та перспектив їх отримання боржником) для погашення заборгованості боржника (що вказує на мету - ухилення від погашення боржником заборгованості та її збільшення). Безпосередньо прийняття Дніпропетровською міською радою рішень № 52/52 від 02.12.2009 року та №16/9 від 02.03.2011 року, які призвели до відсутності у банкрута майнових активів для ведення господарської діяльності та задоволення вимог кредиторів; суб`єктами субсидіарної відповідальності, що може бути покладена у справі про банкрутство за заявою ліквідатора, є засновники (учасники, акціонери) або інші особи, у тому числі керівник боржника, які мають право давати обов`язкові для боржника вказівки чи мають можливість іншим чином визначати його дії, за умови існування вини цих осіб у банкрутстві боржника, тобто вчиненні суб`єктом (суб`єктами) субсидіарної відповідальності винних дій, що призвели до банкрутства боржника. При цьому суб`єкт даного правопорушення - Дніпровська міська рада - є єдиним засновником банкрута, та відповідно до закону та установчих документів за своїм юридичним статусом здійснювала контроль та мала право безпосередньо давати обов`язкові для виконання банкрутом вказівки, приймати рішення, видавати розпорядження та накази, а суб`єктивною стороною даного правопорушення є безперечно умисел, так як на час прийняття рішень банкрут вже мав значну непідйомну суму заборгованості, а виведення активів (майна) з балансу боржника на баланс іншого створеного комунального підприємства із залишенням на балансі боржника та без передачі пасиву у виді багатомільйонної кредиторської заборгованості, що призвело до унеможливлення погашення заборгованості / триваюча бездіяльність, наслідком якої стало утворення значної кредиторської заборгованості, виражена у невчинені дій направлених на недопущення приросту (нарощування) кредиторської заборгованості / дії направлені на збільшення кредиторської заборгованості / недобросовісна поведінка засновника та посадових осіб боржника (не вчинення належного контролю відповідно до Статуту та приписів профільного ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні») беззаперечно вказує на вчинення дій щодо ухилення від погашення заборгованості банкрутом.

Заперечення Дніпровської міської ради не спростовують даних висновків суду. Відтак, особою, до якої заявлено вимогу, не доведено протилежного. Її вина у вчиненому правопорушенні у вигляді доведення до банкрутства належними доказами не спростована, а виходячи з принципу правової презумпції субсидіарної відповідальності осіб, що притягуються до неї, закріпленого у статті 61 Кодексу України з процедур банкрутства та статті 41 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (до 21.10.2019), вважається встановленою.

Таким чином, вимоги ліквідатора обґрунтовані належним чином та підтверджені відповідними доказами.

Наведеним доводиться помилковість висновків господарського суду, що у заяві про притягнення Дніпровської міської ради ліквідатором не вказано, які саме дії чи бездіяльність органу місцевого самоврядування Дніпровської міської ради призвели до банкрутства боржника і перебували у причинно-наслідковому зв`язку із фінансово-економічним станом боржника, що можна характеризувати як стан неоплатності.

Разом з тим, колегія суддів наголошує, що 05.12.13р. до Господарського суду Дніпропетровської області надійшло клопотання голови комітету кредиторів про введення процедури санації відносно банкрута, призначення керуючим санацією арбітражного керуючого Мартиненко О.В., яке обґрунтоване тим, що ліквідатору Саричевій Н.В. надійшла заява НВПП "Універсал - Сіті", м. Дніпропетровськ щодо участі у справі в якості інвестора. Останній посилався на наявність фінансових можливостей у найкоротший термін відновити платоспроможність банкрута.

Ухвалою від 17.12.13р. розгляд клопотання призначено до розгляду у судовому засіданні за участю ліквідатор Саричевої Н.В., членів комітету кредиторів - ПАТ "ДТЕК "Дніпрообленерго" та МКП "Дніпропетровські міські теплові мережі", представника прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська як учасника у справі. Зобов`язано НВПП "Універсал - Сіті" подати для долучення до справи докази в підтвердження своєї платоспроможності та проект плану санації, яким визначаються шляхи відновлення платоспроможності боржника, погашення вимог його кредиторів.

Судом встановлено, що 25.10.13р. на засіданні комітету кредиторів одноголосно прийнято рішення про:

- звернення до господарського суду з клопотанням про введення процедури санації щодо банкрута;

- звернення до господарського суду з клопотанням про призначення керуючим санацією боржника арбітражного керуючого Мартиненко О.В.;

- зобов`язання керуючого санацією протягом трьох місяців з дня винесення ухвали про санацію подати комітету кредиторів для схвалення план санації боржника.;

- зобов`язання керуючого санацією з метою виявлення інвесторів та осіб, бажаючих взяти участь у санації здійснити публікацію про пошук інвестора у друкованому органі.

03.03.2014р. від Науково - виробничого приватного підприємства "Універсал - Сіті", м. Дніпропетровськ надійшов лист, у якому вказується на те, що підприємство планує брати участь у санації боржника.

03.03.2014р. від виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради надійшов лист № 7/11-664, у якому зазначено, що відновлення платоспроможності комунального виробничого житлового ремонтно - експлуатаційного підприємства Ленінського району та недопущення його ліквідації є безумовним пріоритетом для територіальної громади міста. З наданої ліквідатором КВ ЖРЕП Ленінського району інформації, міськвиконком вбачає можливість застосовувати до боржника процедури санації та погоджує її введення відносно боржника.

У судовому засіданні 03.03.2014р. заперечень щодо введення процедури санації представником голови комітету кредиторів не висловлювались.

Згідно з даними інвентаризації боржника станом на 01.09.2013р. значилось, зокрема:

- житловий фонд та нежитлові приміщення балансовою вартістю 2,7 млрд. грн.;

- машини та обладнання балансовою вартістю 55,5 тис. грн.;

- транспортні засоби балансовою вартістю понад 70 тис. грн.;

- дебіторська заборгованість - понад 8 млн. грн. (у тому числі 4,3 млн. грн. -заборгованість, по якій минув строк позовної давності).

Залишок грошових коштів на рахунку станом на 24.02.14р. становив 135 тис. грн.

В ході здійснення ліквідаційної процедури згідно звіту, поданого ліквідатором частково погашена заборгованість 2 черги задоволення перед фізичними особами на загальну суму 39495,23 грн., перед УПФУ у Ленінському районі м. Дніпропетровська на суму 476 315,94 грн.; перед відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Дніпропетровську на суму 58 533,78 грн.

Заборгованість по заробітній платі на даний час на підприємстві відсутня.

Згідно реєстру вимог кредиторів загальна сума кредиторських вимог, визнаних боржником, становить 15 501 327,86 грн.

Враховуючи наявність активів у банкрута, вартість яких перевищує суму кредиторської заборгованості, згоду органу місцевого самоврядування на введення процедури санації, наявність заяв від потенційних інвесторів щодо участі у санації банкрута, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов висновку про доцільність припинення процедури ліквідації по даній справі та припинення повноваження ліквідатора Саричевої Н.В., введення процедури санації КВ ЖРЕП Ленінського району строком на 6 місяців, до 03.09.14р., призначення керуючого санацією арбітражного керуючого Мартиненко Олени Вікторівни, свідоцтво № 97 від 01.02.13р., кандидатура якої на призначення запропонована комітетом кредиторів, про що постановив ухвалу від 03.03.2014. При цьому з метою виявлення можливих інвесторів суд здійснив офіційне оприлюднення повідомлення про введення процедури санації на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України в мережі Інтернет від 04.03.2014 №1300.

Як свідчать матеріали справи, строк санаційної процедури у справі №38/5005/5752/2012 про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м.Дніпро неодноразово продовжувався.

Водночас, ухвалами Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 та від 18.09.2017 дії ліквідатора по включенню майна, що перебувало на балансі банкрута, до ліквідаційної маси визнано незаконними та визнано недійсними всі укладені стосовно цього майна договори купівлі-продажу.

А вже 10.11.2020 до Господарського суду Дніпропетровської області від керуючого санацією Зибіна А.О. надійшов лист №б/н від 09.11.2020 з протоколом засідання комітету кредиторів від 06.11.2020, з якого вбачається, що 06.11.2020 проведено комітет кредиторів щодо доцільності подальшої судової процедури відносно Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району та її строків, комітет кредиторів вирішив відкласти розгляд питання на 04.12.2020.

17.12.2020 керуючим санацією Зибіним А.О. подано для долучення до матеріалів справи баланс боржника на 31.12.2019.

01.02.2021 до Господарського суду Дніпропетровської області надійшло клопотання керуючого санацією Зибіна А.О. про припинення процедури санації відносно комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури та призначення ліквідатором по даній справі арбітражного керуючого Зибіна А.О.

До вказаного вище клопотання додано протокол засідання комітету кредиторів комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м. Дніпро від 27.01.2021, з якого встановлено, що на засіданні комітету кредиторів прийнято рішення визнати Комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району, м. Дніпро банкрутом, відкрити ліквідаційну процедуру та призначити ліквідатором по даній справі арбітражного керуючого Зибіна А.О., свідоцтво №71 від 08.02.2013.

02.02.2021 до господарського суду Дніпропетровської області від керуючого санацією Зибіна А.О. надійшли лист №б/н від 01.02.2021 з балансом боржника на 31.12.2020 та заява №б/н від 01.02.2021 на участь у справі про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м.Дніпро.

В судовому засіданні 02.02.2021 керуючий санацією Зибін А.О. повідомив, що комунальне виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство Ленінського району не здійснює ніякої господарської діяльності і ніяких можливостей для проведення санації підприємства немає.

Балансом боржника станом на 31.12.2020 підтверджується наявність ознак неоплатності боржника, збитки від діяльності - 4 907 тис. грн.

Таким чином, вище викладене спростовує висновки суду першої інстанції, що до справи ліквідатором не подано балансів боржника, на підставі яких можна було б прослідкувати погіршення фінансового стану боржника.

В свою чергу, згідно протоколу засідання комітету кредиторів комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району від 27.01.2021 встановлено, що на засіданні комітету кредиторів прийнято рішення про визнання комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

Станом на 02.02.2021 до Господарського суду Дніпропетровської області не надходило заперечень щодо відкриття ліквідаційної процедури та визнання боржника банкрутом, в судовому засіданні не заявлено.

Враховуючи вищевикладене, Господарський суд Дніпропетровської області дійшов висновку про необхідність припинення процедури санації Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м. Дніпро, припинення повноважень керуючого санацією боржника арбітражного керуючого Зибіна А.О., визнання Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м. Дніпро банкрутом та призначення ліквідатором у даній справі арбітражного керуючого Зибіна Антона Олександровича, свідоцтво №71 від 08.02.2013 (49041, м. Дніпро, а/с 2547, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), якого зобов`язав здійснювати заходи ліквідаційної процедури у відповідності до вимог Кодексу України з процедур банкрутства на підставі постанови від 02.02.2021.

Отже, після прийняття постанови про визнання КЖЕП Ленінського району банкрутом, було остаточно встановлено відсутність результатів господарської діяльності, інвестицій, та недостатність активів, за рахунок яких могли б бути погашені визнані судом кредиторські вимоги.

Відповідно до ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Конституційний Суд України в абз. 3 п. 4 мотивувальної частини рішення від 11.10.2005 № 8-рп/2005 та в абз. 1 пп. 2.1. п. 2 мотивувальної частини рішення від 31.03.2015 № 1-рп/2015 зазначив, що складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Юридична визначеність дає можливість учасникам суспільних відносин завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх легітимних очікуваннях (legitimate expectations), зокрема у тому, що набуте ними на підставі чинного законодавства право буде реалізоване (Рішення Конституційного Суду України від 05.06.2019 № 3-р(І)/2019).

Отже, правова визначеність гарантує, що однакові відносини, які склались в один і той же проміжок часу, не будуть врегульовані у різний спосіб.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 61 КУзПБ ліквідатор з дня свого призначення здійснює такі повноваження, зокрема, проводить інвентаризацію та визначає початкову вартість майна банкрута; аналізує фінансовий стан банкрута, складає висновок про наявність або відсутність ознак доведення до банкрутства, приховування стійкої фінансової неспроможності, незаконних дій під час провадження у справі про банкрутство за результатом його проведення; формує ліквідаційну масу; вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб, продає майно банкрута для задоволення вимог, внесених до реєстру вимог кредиторів, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 65 КУзПБ після завершення всіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого додаються, зокрема: відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; відомості про реалізацію об`єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу; копії документів, що підтверджують відчуження активів боржника під час ліквідаційної процедури (у тому числі протоколи про проведення аукціону, договори купівлі-продажу, акти приймання-передачі майна, акти про придбання майна на аукціоні тощо); реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів; документи, що підтверджують погашення вимог кредиторів.

Матеріали справи № 38/5005/5752/2012 засвідчують, що ліквідатором Зибіним А.О. після його призначення постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 02.02.2021 вживалися заходи, передбачені КУзПБ.

Протягом часу, що тривала ліквідаційна процедура КЖЕП Ленінського району, активів, за рахунок яких могли бути задоволені кредиторські вимоги, внесені до реєстру вимог кредиторів в остаточному розмірі 16 027 034,26 грн (станом на 31.01.2024), виявлено не було, а введена 03.03.2014 процедура санації не призвела до «оздоровлення» боржника та не відновила його платоспроможність, чим остаточно засвідчено неможливість розрахунків з кредиторами.

Отже, кредиторські вимоги у визнаному судом розмірі не могли бути погашені ні у процедурі санації, яку було припинено 02.02.2021 та визнано боржника банкрутом, ні власне у процедурі ліквідації, оскільки у банкрута відсутні майнові активи для формування ліквідаційної маси, жодної діяльності він не веде, а отже і не може набути грошові кошти, які могли б бути джерелом погашення вимог кредиторів.

Після вказаної дати, заходи, що вчинялися ліквідатором КЖЕП Ленінського району у справі № 38/5005/5752/2012, зокрема, щодо виявлення та повернення активів банкрута, продажу його майна тощо, не призвели до будь-яких дієвих результатів.

Тобто фактично майновий та фінансовий стан банкрута, починаючи з 02.02.2021 не змінювався до того стану, який дозволив би йому розрахуватися з кредиторами.

Згідно правової позиції Верховного Суду в постанові від 17.06.2020 у справі №924/669/17 ліквідатор за наявності ознак банкрутства боржника з вини його засновників (учасників, акціонерів) або інших осіб, у тому числі керівника боржника, для забезпечення реалізації принципу безсумнівної повноти дій ліквідатора у ліквідаційній процедурі подає заяву про покладення субсидіарної відповідальності не раніше, ніж після завершення реалізації об`єктів ліквідаційної маси та розрахунків з кредиторами на підставі вчинення такої реалізації у ліквідаційній процедурі, за наявності обставин недостатності повного погашення кредиторської заборгованості банкрута.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 922/2391/16, від 02.09.2020 у справі № 923/1494/15, від 24.02.2021 у справі №902/1129/15 (902/579/20), від 01.06.2021 у справі № 911/2243/18 від 23.06.2022 у справі №904/3551/20).

У ліквідаційній процедурі завданням ліквідатора є не просто констатація факту відсутності майна, а дієвий і належний пошук майна банкрута. Тому ліквідатор у звіті має довести, що його дії мали саме мету пошуку і виявлення майна банкрута, а під час ліквідаційної процедури він має вчиняти обґрунтовані і логічні дії, а також подавати запити до відповідних органів з урахуванням минулої діяльності банкрута.

Зокрема, 18.04.2022 до Господарського суду Дніпропетровської області електронною поштою надійшов звіт №З/02-07/504 від 14.04.2022 ліквідатора Зибіна А.О. про проведену ним роботу у справі про банкрутство комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району, м. Дніпро за період з 02.02.2021 по 31.01.2022.

Доказів неналежного здійснення згаданих вище заходів ліквідатором Зибіним А.О. матеріали справи не містять.

При цьому апеляційний суд зазначає, що звіт за результатами проведеного аналізу фінансово-господарського стану боржника, складений відповідно до Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства та доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 №14, не становить безумовний доказ доведення боржника до банкрутства, а його наявність (або його недоліки) чи відсутність не є визначальним критерієм притягнення винних осіб до субсидіарної відповідальності, оскільки встановлення підстав для її покладення належить до дискреційних повноважень суду, які здійснюються судом за результатами сукупної оцінки всіх наявних у справі доказів, у тому числі й цього звіту, який є лише одним із засобів доказування (подібний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №915/1624/16, від 23.06.2022 у справі № 904/3551/20, від 03.11.2022 у справі № 908/2694/20, від 08.12.2022 у справі № 904/4387/19).

А у постановах від 12.11.2020 у справі № 916/1105/16 та від 10.12.2020 у справі №922/1067/17, від 10.08.2023 у справі № 904/8850/14, від 12.09.2024 у справі № 903/624/13, від 19.02.2025 у справі № 904/3551/20 Верховний Суд зазначав, що відсутність в матеріалах справи висновку про доведення до банкрутства боржника не може бути беззаперечною підставою для звільнення винних осіб від субсидіарної відповідальності.

За таких умов, є помилковим висновок суду першої інстанції, що оскільки ліквідатором банкрута не подано до суду Аналізу фінансового стану боржника у відповідності до вимог Методичних рекомендацій щодо виявлення ознак неплатоспроможності підприємства та ознак дій з приховування банкрутства, фіктивного банкрутства чи доведення до банкрутства, затверджених наказом Міністерства економіки України від 19.01.2006 №14, то належними та допустимими доказами не доведено сам факт доведення боржника до банкрутства виходячи із економічних показників діяльності банкрута на підставі документів бухгалтерської звітності.

Колегія суддів зауважує, що інститут субсидіарної відповідальності в українському законодавстві існує з 1992 року в чинному на той час Законі України «Про відновлення платоспроможності боржника визнання його банкрутом».

Строки звернення до суду, як складова механізму реалізації права на судовий захист, є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абз. 5 пп. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду від 22.02.2012 № 4-рп/2012).

З матеріалів справи вбачається, що Дніпровською міською радою заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного провадження.

В обґрунтування зазначено те, що заява про покладення субсидіарної відповідальності у цій справі подана лише у жовтні 2023 року після спливу понад 10 років з дати визнання КЖЕП Ленінського району банкрутом, у зв`язку з чим ліквідатором пропущено загальний трирічний строк позовної давності.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності апеляційний суд звертає увагу, що Європейський Суд з прав людини наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 у справі "Фінікарідов проти Кіпру").

Таким чином, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Можливість подання відповідної заяви Дніпровською міською радою, як особи, що притягується до субсидіарної відповідальності, випливає із змісту висновків Верховного Суду в постанові від 09.09.2021 у справі № 916/4644/15.

За змістом статей 256, 261 Цивільного кодексу України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу), яка в силу приписів статті 257 цього Кодексу встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У застосуванні наведених вище положень законодавства слід враховувати правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, в якій зазначено, що це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Як зазначила судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 11.02.2020 у справі №10/5026/995/2012 ні Закон про банкрутство (положення якого втратили чинність), ні чинний Кодекс України з процедур банкрутства не встановлюють спеціальних норм про позовну давність (у тому числі щодо звернення до суду арбітражного керуючого із заявою про притягнення до субсидіарної відповідальності засновника/учасника/керівника боржника), при визначенні початку перебігу позовної давності у спорі за вимогами боржника/арбітражного керуючого не допускається врахування як обставин (дати) порушення провадження у справі про банкрутство, так і дати призначення (заміни кандидатури) арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора). Отже, до цих правовідносин застосовуються загальні норми позовної давності.

В свою чергу, як виснувала судова палата для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.06.2024 у справі № 906/1155/20 (906/1113/21): « 9.40. А тому, беручи до уваги, що за наявності ознак доведення до банкрутства юридичної особи - боржника заява про покладення субсидіарної відповідальності може бути подана виключно тоді, коли за результатами проведення ліквідаційної процедури боржника буде встановлена недостатність майна боржника для повного задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство, що вказуватиме на порушення тих прав, які підлягають захисту через правовий інститут субсидіарної відповідальності (пункт 9.17), Суд доходить висновку, що встановлення недостатності майна боржника для задоволення вимог кредиторів у справі про банкрутство є тією обставиною, з якою закон пов`язує початок перебігу позовної давності за вимогами про субсидіарну відповідальність у справі про банкрутство.

У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24.02.2021 у справі № 902/1129/15 (902/579/20).

9.41. Дійшовши зазначеного висновку, Суд вважає за необхідне відступити від раніше викладеної правової позиції Верховного Суду в питанні обчислення позовної давності при застосуванні субсидіарної відповідальності у справі про банкрутство, що викладена в постановах від 17.03.2020 у справі № 10/5026/995/2012, від 02.09.2020 у справі № 923/1494/15, від 10.12.2020 у справі № 922/1067/17, від 10.06.2021 у справі № 5023/2837/11, відповідно до якої ухвалення господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом є тією обставиною, яка свідчить що ліквідатор довідався або міг довідатися про наявність ознак доведення до банкрутства юридичної особи-боржника та визначає початок перебігу позовної давності за вимогами про субсидіарну відповідальність у справі про банкрутство».

Ліквідатор у даній справі звернувся до господарського суду з заявою про притягнення Дніпровської міської ради до субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями банкрута 13.11.2023.

В даному випадку судом встановлено, що процедура санації не призвела до дієвих результатів, господарську діяльність боржник не здійснював і не здійснює, тобто не може набути грошові кошти, баланси боржника в динаміці свідчать про погіршення фінансового стану КЖВРЕП Ленінського району, який характеризується ознаками неоплатності, інвентаризація майна боржника засвідчила відсутність активів у банкрута, за рахунок яких могла б бути сформована ліквідаційна маса, а реалізація об`єктів ліквідаційної маси та розрахунки з кредиторами на підставі вчинення такої реалізації у ліквідаційній процедурі не вчинялися (не могли бути вчинені) після визнання ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 неправомірними дій ліквідатора Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району Дніпропетровської міської рад арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства-банкрута нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення № 126 по бульвару Рубіновому, 7 в м. Дніпропетровську, загальною площею 37,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 2 по вул. Братів Трофімових, 32 в м. Дніпропетровську, загальною площею 62,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 3 по вул. Братів Трофімових, 32 в м. Дніпропетровську, загальною площею 62,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 38 по вул. Братів Трофімових, 32 в м. Дніпропетровську, загальною площею 120,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 65 по вул. Будьоного, 14 в м. Дніпропетровську, загальною площею 383,1 кв. м.; нежитлового приміщення № 66 по вул. Будьоного, 14 в м. Дніпропетровську, загальною площею 83,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 69 по вул. Будьоного, 14 в м. Дніпропетровську, загальною площею 389,7 кв. м; нежитлового приміщення № 124 по вул. Будьоного, 25 в м. Дніпропетровську, загальною площею 41,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 130 по вул. Будьоного, 25 в м. Дніпропетровську, загальною площею 63,3 кв. м.; нежитлового приміщення № 178 по вул. Гомельській, 55 в м. Дніпропетровську, загальною площею 63, 7 кв. м.; нежитлового приміщення по вул. Гомельській, 57 в м. Дніпропетровську, загальною площею 192 кв. м.; нежитлового приміщення № 350 по вул. Комунарівській, 11 в м. Дніпропетровську, загальною площею 33,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 295 по вул. Метробудівській, 12, в м. Дніпропетровську, загальною площею 15,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 83 по вул. Метробудівській, 1 в м. Дніпропетровську, загальною площею 93,5 кв. м.; нежитлового приміщення № 111 по вул. Метробудівській, 4 в м. Дніпропетровську, загальною площею 91 кв. м.; нежитлового приміщення № 87 по вул. Метробудівській, 1 в м. Дніпропетровську, загальною площею 48,3 кв. м.; нежитлового приміщення № 84Б по вул. Метробудівській, 1 в м. Дніпропетровську, загальною площею 25,9 кв. м.; нежитлового приміщення № 85 по вул. Метробудівській, 1 в м. Дніпропетровську, загальною площею 54,4 кв. м.; нежитлового приміщення № 86 по вул. Метробудівській, 1 в м. Дніпропетровську, загальною площею 293,1 кв. м.; нежитлового приміщення № 73А по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 64,8 кв. м.; нежитлового приміщення № 77 по вул. Моніторній, 5 в м. Дніпропетровську, загальною площею 46,7 кв. м.; нежитлового приміщення № 73 по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 122 кв. м.; нежитлового приміщення № 72 по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 67,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 74 по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 101,9 кв. м.; нежитлового приміщення № 75 по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 54,5 кв. м.; нежитлового приміщення № 1А по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 134,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 33 по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 82,5 кв. м.; нежитлового приміщення № 71А по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 32,9 кв. м.; нежитлового приміщення № 33А по вул. Моніторній, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 26,3 кв. м.; нежитлового приміщення № 115 по вул. Моніторній, 7 в м. Дніпропетровську, загальною площею 109 кв. м.; нежитлового приміщення № 3 по вул. Набережній Заводській, 91Б в м. Дніпропетровську, загальною площею 182,1 кв. м.; нежитлового приміщення № 102 по вул. Новоорловській, 2А в м. Дніпропетровську, загальною площею 217,3 кв. м.; нежитлового приміщення № 101 по вул. Новоорловській, 2А в м. Дніпропетровську, загальною площею 104,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 60 по вул. Орловській, 30 в м. Дніпропетровську, загальною площею 143,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 2 по вул. Савкіна, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 63,7 кв. м.; нежитлового приміщення № 39 по вул. Шелгунова, 8 в м. Дніпропетровську, загальною площею 47,2 кв. м.; нежитлового приміщення по вул. Фосфорній, 5А в м. Дніпропетровську, загальною площею 299,8 кв. м.; нежитлового приміщення по вул. Яшина, 39 в м. Дніпропетровську, загальною площею 231,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 1А, ж/м Комунар, 5В в м. Дніпропетровську, загальною площею 114,3 кв. м.; нежитлового приміщення № 111, площа Дзержинського, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 89,6 кв. м.; нежитлового приміщення № 1, площа Дзержинського, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 52 кв. м.; нежитлового приміщення № 2, площа Дзержинського, 2 в м. Дніпропетровську, загальною площею 46,3 кв. м.; нежитлового приміщення № 11 по вул. Металургів, 6 в м. Дніпропетровську, загальною площею 569,9 кв. м.; нежитлового приміщення № 159, пров. Парусному, 9 в м. Дніпропетровську, загальною площею 135,1 кв. м.; нежитлового приміщення № 162, пров. Парусному, 9 в м. Дніпропетровську, загальною площею 50 кв. м.; нежитлового приміщення № 70, пров. Людмили Сталь, 3 в м. Дніпропетровську, загальною площею 36,8 кв. м.; нежитлового приміщення № 45 по просп. Петровського, 52 в м. Дніпропетровську, загальною площею 28,1 кв. м.; нежитлового приміщення № 46 по просп. Петровського, 52 в м. Дніпропетровську, загальною площею 38,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 70 по просп. Петровського, 44А в м. Дніпропетровську, загальною площею 90,4 кв. м.; нежитлового приміщення № 1 по просп. Петровського, 50 в м. Дніпропетровську, загальною площею 598,2 кв. м.; нежитлового приміщення № 49 по просп. Петровського, 1А в м. Дніпропетровську, загальною площею 46,8 кв. м., із визнанням недійсними результатів біржових торгів та договорів купівлі-продажу майна, а також після визнання ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 18.09.2017 неправомірними дій ліквідатора Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району Дніпропетровської міської ради арбітражного керуючого Барановського О.М. щодо включення до ліквідаційної маси підприємства банкрута нерухомого майна, а саме: нежитлового приміщення №103 в будинку №11 по вул. Волинській в м. Дніпро, загальною площею 152,3 кв. м.; нежитлового приміщення №110 в будинку №32 по вул. Кам`янській в м. Дніпро, загальною площею 561,2 кв. м.; нежитлового приміщення №162 в будинку №10 по вул. Комунарівській в м. Дніпро, загальною площею 154,3 кв. м.; нежитлового приміщення №5 в будинку №2 на площі Дзержинського в м. Дніпро, загальною площею 41,8 кв. м.; нежитлового приміщення №70 в будинку №52 по просп. Петровського в м. Дніпро, загальною площею 273,7 кв. м.; нежитлового приміщення №59 в будинку №39 по просп. Петровського в м. Дніпро, загальною площею 164,1 кв. м.; нежитлового приміщення №67 в будинку №42а по просп. Петровського в м. Дніпро, загальною площею 104 кв. м.; 83/100 частини будівлі №5а по вул. Фосфорній в м. Дніпро, загальною площею 612,2 кв. м. із визнанням недійсними результатів біржових торгів та договорів купівлі-продажу майна, в результаті чого Господарським судом Дніпропетровської області у справі №38/5005/5752/2012 було прийнято постанову від 02.02.2021, якою було припинено процедуру санації та остаточно визнано КЖВРЕП Ленінського району банкрутом з відкриттям ліквідаційної процедури, тобто у даному випадку саме з цієї дати розпочинає свій перебіг трирічний строк позовної давності для пред`явлення вимог ліквідатора про притягнення до субсидіарної відповідальності засновника/учасника/керівника боржника.

Відтак, ліквідатором не пропущено позовної давності на дату звернення до суду з даною заявою.

Підсумовуючи усе вищенаведене, апеляційний суд зауважує, що принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).

Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18.07.2006, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011).

Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).

З урахуванням фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, які підлягають до застосування у спірних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі є обґрунтованими та підтвердженими відповідними доказами, у зв`язку з тим, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, в результаті неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, його належить скасувати, постановивши нове рішення - про про задоволення заяви ліквідатора Зибіна Антона Олександровича від 20.10.2023, покладення на Дніпровську міську раду субсидіарної відповідальності за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно експлуатаційного підприємства Ленінського району () та стягнення з Дніпровської міської ради на користь КВЖРЕП Ленінського району суми непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034,26 грн, про що видати наказ.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, апеляційний суд звертається до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 20.10.2022 у справі №911/3554/17 (911/401/21), відповідно до якого за подання заяви ліквідатора про покладення субсидіарної відповідальності на особу, винну в доведенні до банкрутства боржника, судовий збір не сплачується.

Водночас, під час оскарження судових рішень, ухвалених за результатом розгляду заяви про покладення субсидіарної відповідальності, судовий збір підлягає сплаті як за ухвалу суду.

Частиною 14 ст. 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на результат розгляду апеляційної скарги та вирішення заяви, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги на підставі положень ст. 129 ГПК України покладаються на Дніпровську міську раду та підлягають стягненню з неї на користь АТ "ДТЕК Дніпровські електромережі".

Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі №38/5005/5752/2012 задовольнити.

Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 09.09.2024 у справі №38/5005/5752/2012 скасувати.

Постановити нове рішення про задоволення заяви ліквідатора Зибіна Антона Олександровича від 20.10.2023.

Покласти на Дніпровську міську раду субсидіарну відповідальність за зобов`язаннями Комунального виробничого житлового ремонтно експлуатаційного підприємства Ленінського району ().

Стягнути з Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75, ) на користь Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району (49099, м. Дніпро, Житловий Масив Червоний Камінь, будинок, 10а, ) суму непогашених у ліквідаційній процедурі кредиторських вимог у розмірі 16 027 034,26 (шістнадцять мільйонів двадцять сім тисяч тридцять чотири) грн 26 коп., про що видати наказ.

Стягнути з Дніпровської міської ради (49000, м. Дніпро, просп. Дмитра Яворницького, 75, ) на користь Акціонерного товариства "ДТЕК Дніпровські електромережі" (49107, м. Дніпро, шосе Запорізьке, буд. 22, ) судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 028,00 грн, про що видати наказ.

Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 29.12.2025

Головуючий суддя В.Ф.Мороз

Суддя О.Г. Іванов

Суддя А.Є. Чередко