ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"16" грудня 2025 р. Cправа № 902/172/23(132/496/25)

Господарський суд Вінницької області у складі: головуючий суддя Тісецький С.С., секретар судового засідання Шарко А.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали у справі

за позовом: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , код - НОМЕР_1

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", вул. Академічна, 16, м. Вінниця, 21036, код - 39978332

про стягнення 130 753,60 грн.

у межах справи № 902/172/23

за заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю "Суффле Агро Україна", вул. Богдана Хмельницького, буд. 43, с. Крупець, Шепетівський (Славутський) район, Хмельницька область, 30068, код - 34863309

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс", вул. Академічна, 16, м. Вінниця, 21036, код - 39978332

про банкрутство

Представники сторін не з`явились

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Господарського суду Вінницької області (суддя Тісецький С.С.) перебуває справа № 902/172/23 за заявою ТОВ "Суффле Агро Україна" до ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про банкрутство.

Ухвалою суду від 18.05.2023 року відкрито провадження у справі про банкрутство ТОВ "Лемешівка Агро Плюс". Введено процедуру розпорядження майном боржника. Розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Плесюка О.С.

Постановою від 22.10.2025 року ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" визнано банкрутом. Відкрито ліквідаційну процедуру. Ліквідатором банкрута призначено арбітражного керуючого Плесюка О.С.

Водночас, 22.08.2025 року до Господарського суду Вінницької області від Калинівського районного суду Вінницької області за підсудністю надійшла справа №132/496/25(2/132/437/25) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про стягнення 116 998,39 грн за договором оренди землі б/н від 29.09.2016 року.

Згідно протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду (з присвоєним єдиним унікальним номером судової справи №902/172/23(132/496/25), вказаний позов передано на розгляд судді Тісецькому С.С.

В зв`язку з перебуванням судді Тісецького С.С. у відпустці, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду від 25.08.2025 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи №902/172/23(132/496/25) за результатами якого справу передано на розгляд судді Міліціанову Р.В.

Ухвалою від 27.08.2025 року (суддя Міліціанов Р.В.) прийнято до провадження, в межах справи №902/172/23 про банкрутство ТОВ "Лемешівка Агро Плюс", справу №902/172/23(132/496/25) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про стягнення 116 998,39 грн за договором оренди земельної ділянки б/н від 29.09.2016 року. Ухвалено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 23.09.2025 року о 12:00 год.

08.09.2025 року суддя Тісецький С.С. приступив до роботи.

08.09.2025 року на підставі заяви судді Міліціанова Р.В., згідно розпорядження керівника апарату суду та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду, зазначену вище справу передано на розгляд судді Тісецькому С.С.

Ухвалою від 09.09.2025 року прийнято до свого провадження справу №902/172/23(132/496/25) за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про стягнення 116 998,39 грн за договором оренди земельної ділянки б/н від 29.09.2016 року, в межах справи №902/172/23 про банкрутство ТОВ "Лемешівка Агро Плюс". Судове засідання у справі призначено на 23.09.2025 року.

Ухвалою від 23.09.2025 року розгляд справи призначено на 03.11.2025 року.

30.10.2025 року до суду від представника відповідача надійшов відзив б/н від 29.10.2025 року на позову заяву.

Ухвалою від 03.11.2025 року розгляд справи призначено на 16.12.2025 року.

В судове засідання на визначену дату позивач та відповідач повноважних представників не направили.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, ухвалою суду від 03.11.2025 року, копії якої було надіслано: позивачу засобами поштового зв`язку та отримана позивачем 13.11.2025 року, про що свідчить роздруківка з сайту АТ "Укрпошта"; відповідачу та його представнику до електронних кабінетів ЄСІТС (ухвала була доставлена до електронних кабінетів 05.11.2025 року - 06:04 год., 06:05 год.).

Згідно з ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.

Крім того, суд зазначає, що ухвали суду у даній справі офіційно оприлюднено у Єдиному державному реєстрі судових рішень - www.reyestr.court.gov.ua та знаходяться у вільному доступі.

За вказаних обставин у суду є достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення сторін про дату, час та місце судового слухання, але останні не скористались правом на участь у судовому засіданні.

Натомість, 16.12.2025 року до суду від представника відповідача надійшло клопотання б/н від 16.12.2025 року про відкладення розгляду справи на іншу дату, з посиланням на зайнятість в іншому судовому засіданні.

Суд, дослідивши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, дійшов наступного висновку, з огляду на таке.

Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 3 ст. 169 ГПК України, заяви, клопотання і заперечення подаються та розглядаються в порядку, встановленому цим Кодексом. У випадках, коли цим Кодексом такий порядок не встановлений, він встановлюється судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ГПК України, суд відкладає розгляд справи у випадках, встановлених частиною другою статті 202 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 202 ГПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Суд звертає увагу на те, що наведені у клопотанні представника відповідача обставини щодо неможливості його явки в судове засідання з причин зайнятості в іншому судовому засіданні, не є підставою для відкладення розгляду справи в розумінні наведених приписів ст. 202 ГПК України.

Поміж з тим, суд зауважує, що розгляд справи вже відкладався; відповідач не був позбавлений права та можливості залучити до участі у справі іншого повноважного представника, яким, зокрема, може бути ліквідатор відповідача.

Крім того, суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо надання переваги участі в іншому судовому засіданні.

З огляду на наведені обставини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Так, позовні вимоги мотивовано наступним.

29.09.2016 року між ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" та ОСОБА_1 було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, загальною площею 3,0314 га, у тому числі ріллі 3,0314 га, строком на 7 років.

Відповідно до п. 9 договору оренди землі, відповідач зобов`язався протягом строку дії договору за кожен рік користування земельною ділянкою, не пізніше 31 грудня поточного року дії договору оренди земельної ділянки сплачувати орендну плату у розмірі не менше 8,5% від нормативно-грошової оцінки земельної ділянки.

Згідно п. 5 договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 123 119,00 гривень.

Згідно ст. 21 ЗУ "Про оренду землі", обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Тобто, орендна плата підлягає збільшенню на індекс інфляції, якщо інше не встановлено договором.

Згідно п. 10 договору, обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюються з урахуванням індексації.

Заборгованість відповідача перед позивачем за договором оренди землі, згідно наведеного у позовній заяві становить: за 2017 рік - 12 786,90 грн., за 2018 рік - 14 037,08 грн., за 2019 рік - 14 606,11 грн., за 2020 рік - 15 335,29 грн., за 2021 рік - 16 871,17 грн., за 2022 рік - 21 359,45 грн., за 2023 рік - 22 002,39 грн.

Всього 116 998,39 грн.

Також, згідно п. 14 договору, позивачем нараховано до стягнення з відповідача 13 755,21 грн. пені за період 31.01.2024 року по 30.06.2024 року.

ОСОБА_1 30.08.2024 року було надіслано на адресу ТОВ "Лемешівка Агро Плюс", заяву про виплату орендної плати за користування земельною ділянкою та надання підтверджуючих документів про виплату орендної плати починаючи з 2016 року. Вказану заяву ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" отримано 05.09.2024 року, що підтверджується відомостями із сайту Укрпошти.

Однак, жодної відповіді на вказану заяву до цього часу позивачем не отримано. Також позивачем не отримано орендної плати за користування моєю земельною ділянкою, яка знаходиться на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, кадастровий номер :07:000:0342 загальною площею 3,0314 га.

На даний час відповідачем ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" не виплачено орендну плату за договором оренди землі з 2017 року по 2023 рік.

Посилаючись на наведене, позивач просить суд стягнути з відповідача на користь позивача:

- орендну плату за договором оренди земельної ділянки № б/н від 29.09.2016 року на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, загальною площею 3,0314 га, кадастровий номер :07:000:0342 в розмірі 116 998,39 грн;

- пеню за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 13 755,21 грн.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано, зокрема, копії: договору оренди землі від 29.09.2026 року, витягу з Державного реєстру речових прав № 349716130, заяви б/н від 30.08.2024 року про виплату орендної плати з доказами направлення.

Відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що з моменту укладання договору оренди землі від 29.09.2016 року на земельну ділянку з кадастровим номером :07:000:0342 та до його припинення відповідач виконував його умови, в тому числі і щодо своєчасної виплати орендної плати, що підтверджується відповідними платіжними документами, які додаються до відзиву.

В зв`язку з тим, що сплинув термін зберігання бухгалтерських документів, відповідач позбавлений можливості надати платіжні документи, які підтверджують виплату орендної плати позивачу за 2016-2019 роки, з поважних причин.

Позивач, починаючи з початку дії договору та до його припинення в 2023 році жодного разу не звертався до відповідача з письмовими заявами про виплату невиплаченої орендної плати або з вимогами про внесення змін до договору оренди землі від 29.09.2016 року в частині розміру орендної плати.

Умовами договору оренди землі від 29.09.2016 року не передбачена автоматична зміна його істотних умов, а саме орендної плати.

Позивач та відповідач в період дії договору оренди землі від 29.09.2016 року додаткові угоди до нього щодо зміни розміру орендної плати у разі настання обставин, визначених в п.13 цього договору, не укладали.

Докази звернення позивача до відповідача з вимогами змінити розмір орендної плати в період дії договору в матеріалах справи відсутні, як і відсутні докази не виплати позивачу орендної плати, визначеної в договорі.

За таких обставин, у позивача не було підстав для зміни істотної умови договору оренди землі від 29.09.2016 року, а саме розміру орендної плати в односторонньому порядку, яка регулярно виплачувалась позивачу, а належні докази зворотного позивачем не надані.

Тому, позовна вимога про стягнення з відповідача орендної плати за договором оренди землі від 29.09.2016 року в розмірі 116 998,39 грн. та пені в розмірі 13 755,21 грн. задоволенню не підлягає.

З огляду на наведене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову.

На підтвердження своїх заперечень, відповідачем надано відомості на виплату готівки: № 11 від 06.11.2020 року, № 12 від 06.11.2020 року, № 16 від 29.11.2021 року, № 7 від 09.12.2022 року, № 8 від 09.12.2022 року, № 21 від 16.12.2022 року.

Позивачем відповіді на відзив до суду не подано.

З врахуванням встановлених обставин справи, суд дійшов таких висновків.

Частина 1 ст. 2 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) передбачає, що провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 2 ст. 7 КУзПБ, господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.

Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України.

Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України. За результатами розгляду спору суд ухвалює рішення.

Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною 1 ст. 2 ГПК України, визначено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 3 ГПК України, судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, Закону України "Про міжнародне приватне право", а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Частиною 4 ст. 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19.09.2024 року у справі № 910/14065/23, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 29.09.2016 року з 2017-2023 року та пені в розмірі 13 755,21 грн. за період з 31.01.2024 року по 30.06.2024 року.

Підставами позовних вимог є обставини щодо нездійснення відповідачем сплати орендної плати за вказаний період.

За змістом ч. 3 ст. 13 ГПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За змістом ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язок (тягар) доказування обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №922/1163/18, від 23.12.2020 у справі №910/2284/20).

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.пня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Виходячи з наведеного, Верховний Суд зазначив про те, що суд зобов`язаній надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Рішення може ґрунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 13.03.2018, від 24.04.2019, від 05.03.2020 Верховного Суду по справах № 910/13407/17, № 915/370/16 та № 916/3545/15.

Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, ЗУ "Про оренду землі", іншими законами України та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди.

Згідно ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 93 ЗК України та ст. 1 ЗУ "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 13 ЗУ "Про оренду землі" передбачено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 21 ЗУ "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Відповідно до ст. 287 ПК України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

Згідно ст. 288 ПК України, підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (крім випадків консервації таких земельних ділянок або визнання земельних ділянок забрудненими (потенційно забрудненими) вибухонебезпечними предметами).

Відповідно до ст. 22 ЗУ "Про оренду землі", орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Розрахунки щодо орендної плати за земельні ділянки, що перебувають у державній і комунальній власності, здійснюються виключно у грошовій формі.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Так, як встановлено судом, 29.09.2016 року між ОСОБА_1 (Орендодавець) ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" (Орендар) укладено договір оренди землі, за умовами якого Орендодавець надає, а Орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Лемешівської с/р.

В оренду передається земельна ділянка загальною площею 3,0314 га, кадастровий номер: :07:000:0342 (п. 2).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 123 119,00 грн. (п. 5).

Договір укладено на сім років (п. 8).

Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та у розмірі 8,5% від нормативно-грошової оцінки, що складає ___ за рік або в натуральній формі на вказану суму. (п. 9).

Обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки приватної власності здійснюються з урахуванням індексації (п.10).

Орендна плата вноситься у строки з 01 вересня по 31 грудня поточного року (п. 11).

У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0.1% несплаченої суми за кожний день прострочення (п. 14).

Право оренди земельної ділянки зареєстровано 07.10.2016 року, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав № 349716130 від 10.10.2023 року.

30.08.2024 року ОСОБА_1 на адресу ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" надіслав заяву б/н від 30.08.2024 року про виплату орендної плати.

Вказана заява отримана ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" 05.09.2024 року.

В матеріалах справи відсутні докази надання ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" відповіді на вказаний лист.

З огляду на наведене, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати орендної плати за договором оренди землі від 29.09.2016 року з 2017-2023 року та пені за період з 31.01.2024 року по 30.06.2024 року.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано, зокрема, копії: договору оренди землі від 29.09.2026 року, витягу з Державного реєстру речових прав № 349716130, заяви б/н від 30.08.2024 року про виплату орендної плати з доказами направлення.

При цьому, відповідачем до матеріалів справи надано:

відомість на виплату готівки № 11 від 06.11.2020 року про виплату ОСОБА_1 (НОМЕР_1) 10 224,00 грн.;

відомість на виплату готівки № 12 від 06.11.2020 року про виплату ОСОБА_1 (НОМЕР_1) 6 776,00 грн.;

відомість на виплату готівки № 16 від 29.11.2021 року, на суму 1 990 100,00 грн., в додатку до якої зазначено про виплату, зокрема, ОСОБА_1 (НОМЕР_1) 18 000,00 грн.;

відомість на виплату готівки № 7 від 09.12.2022 року про виплату ОСОБА_1 (НОМЕР_1) 10 500,00 грн.;

відомість на виплату готівки № 8 від 09.12.2022 року про виплату ОСОБА_1 (НОМЕР_1) 7 500,00 грн.;

відомість на виплату готівки № 21 від 16.12.2022 року про виплату ОСОБА_1 (НОМЕР_1) 2 000,00 грн..

Всього на 55 000,00 грн.

При цьому, суд зауважує, що позивачем не надано будь-яких пояснень, заперечень чи доказів на спростування отримання від відповідача орендної плати в загальному розмірі 55 000,00 грн. згідно вказаних відомостей на виплату готівки.

Також матеріали справи не містять жодних доказів щодо існування будь-яких інших укладених між сторонами договорів оренди землі, окрім договору оренди землі від 29.09.2016 року, заборгованість за яким є предметом спору у даній справі.

Наведене свідчить, що відповідачем було здійснено часткову сплату орендної плати за вказаним вище договором, на загальну суму 55 000,00 грн.

Доказів зворотного матеріали справи не містять.

З огляду на викладене, в зв`язку з невиконанням в повному обсязі зобов"язань за договором оренди землі від 29.09.2016 року, відповідач заборгував позивачу 61 998,39 грн.

Судом встановлено, що на момент розгляду справи до суду не надано доказів оплати відповідачем чи спростування вказаної заборгованості в розмірі 61 998,39 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за згаданим договором оренди землі в розмірі 61 998,39 грн.

При цьому, судом не приймаються заперечення відповідача щодо решти позовних вимог про стягнення заборгованості, оскільки доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи; доказів здійснення сплати орендної плати у повному обсязі до суду не надано; так як і не надано доказів щодо знищення бухгалтерських документів на підтвердження здійснення виплати орендної плати за 2016-2019 роки, в зв`язку зі спливом терміну зберігання.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є доказово обґрунтованими та нормативно підставними, а тому підлягають задоволенню в частині вимог щодо стягнення з відповідача 61 998,39 грн. заборгованості з орендної плати, з наведених вище мотивів.

Щодо позовних вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 13 755,21 грн. за період з 31.01.2024 року по 30.06.2024 року, суд зазначає наступне.

Так, ухвалою суду від 18.05.2023 року було відкрито провадження у справі № 902/172/23 про банкрутство ТОВ "Лемешівка Агро Плюс".

Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів - зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.

Протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів: забороняється стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах; забороняється виконання вимог, на які поширюється мораторій; не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; зупиняється перебіг позовної давності на період дії мораторію; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

Дія мораторію не поширюється на: вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення; будь-які дії довірчого власника щодо об`єкта довірчої власності, довірчим засновником якої є боржник; процедуру обов`язкового звернення стягнення на об`єкт довірчої власності; задоволення вимог кредиторів у разі одночасного задоволення вимог кредиторів у процедурі розпорядження майном керуючим санацією згідно з планом санації, а також ліквідатором у ліквідаційній процедурі в порядку черговості, встановленому КУзПБ; задоволення вимог кредиторів шляхом звернення стягнення на предмет обтяження, що забезпечує виконання зобов`язань суб`єкта підприємницької діяльності - сторони генеральної угоди відповідно до вимог статті 94 КУзПБ.

Дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство.

Згідно ч. 3 ст. 41 КУзПБ, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, зокрема, не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші фінансові санкції за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань із задоволення всіх вимог, на які поширюється мораторій; не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми тощо.

З огляду на викладене, нарахування пені в розмірі 13 755,21 грн. за період з 31.01.2024 року по 30.06.2024 року, після відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" та введення мораторію на задоволення вимог кредиторів (18.05.2023 року), є неправомірним.

Враховуючи наведені вище обставини та положення закону, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 13 755,21 грн. за період з 31.01.2024 року по 30.06.2024 року, задоволенню не підлягають.

Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором оренди землі в розмірі 61 998,39 грн. В решті вимог, позов задоволенню не підлягає, за наведених вище мотивів.

При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

В силу приписів п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав - покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, судові витрати зі сплати судового збору в сумі 619,99 грн., підлягають покладенню на відповідача згідно вимог ст. 129 ГПК України, в зв`язку з частковим задоволенням позову.

Керуючись ст. ст. 2, 7 КУ з процедур банкрутства, ст. ст. 2, 3, 12, 13, 73, 74, 76-79, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240-242, 326, 327 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

1. Позов ОСОБА_1 до ТОВ "Лемешівка Агро Плюс" про стягнення 130 753,60 грн. у справі № 902/172/23(132/496/25), в межах справи №902/172/23 про банкрутство ТОВ "Лемешівка Агро Плюс", задоволити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лемешівка Агро Плюс" (вул. Академічна, 16, м. Вінниця, 21000; ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 61 998,39 грн. боргу та 619,99 грн. витрат на сплату судового збору.

3. Відмовити в задоволенні позову в частині стягнення боргу та пені в загальному розмірі 68 755,21 грн.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

5. Копію рішення направити згідно переліку рекомендованим листом, до електронних кабінетів ЄСІТС та на адреси електронної пошти: представнику позивача, адвокату Лишаку І.В. - ІНФОРМАЦІЯ_1 ; представнику відповідача, адвокату Волкову П.О. - ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до ст. 241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно ч. 1 ст. 256 ГПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів, а на ухвалу суду - протягом десяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено до Північно-західного апеляційного господарського суду в порядку та строки встановлені статтями 254, 256, 257 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 233 ГПК України повне рішення складено 22 грудня 2025 р.

Суддя Тісецький С.С.

Віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - позивачу (АДРЕСА_1)