ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року Справа № 918/793/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Миханюк М.В., суддя Крейбух О.Г. , суддя Тимошенко О.М.

секретар судового засідання Верещук А.В.

за участю представників сторін:

позивача: Красовського В.Б. адвоката, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВК № 1202248 від 09.12.2025

відповідача: Авраменко Ю.С., адвоката, ордер на надання правничої (правової) допомоги серія ВК №1403228 від 10.11.2025

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шепель Анни Петрівни на ухвалу господарського суду Рівненської області (про забезпечення позову), постановлену 27.10.25р. суддею Качур А.М. у м.Рівному, у справі № 918/793/25

за позовом: Фізичної особи - підприємця Ругало Ірини Василівни

до відповідача: Фізичної особи - підприємця Шепель Анни Петрівни

про: стягнення 28 468,69 євро

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою від 27.10.2025 Господарський суд Рівненської області, серед іншого, заяву Фізичної особи - підприємця Ругало Ірини Василівни про забезпечення позову задоволив частково.

Вжив заходи забезпечення позову шляхом накладенням арешту на рухоме майно - автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який належить на праві власності Шепель Анні Петрівні.

У задоволенні решти заяви відмовив.

10.11.2025, через систему Електронний суд, відповідач Фізична особа - підприємець Шепель Анна Петрівна, не погоджуючись з постановленою ухвалою, звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу Господарського суду Рівненської області від 27.10.2025 у справі № 918/793/25 в частині задоволених вимог щодо накладення арешту на рухоме майно - автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який належить на праві власності Шепель Анні Петрівні.

Так, з посиланням на ст. ст. 136, 137, 139 ГПК України, постанови Верховного Суду від 28.07.2021 у справі № 914/2072/20, від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22, вказує, що позивач в заяві про забезпечення позову зазначає, що відповідач, начебто, продає свій легковий автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , якій належить їй на праві власності.

При цьому до даної заяви позивач долучає відомості з відкритих даних, що містяться у аналітичній онлайн-системі YouControl, де зазначено, що відповідачу на праві власності належать наступний автотранспорт:

-Марка: SCHMITZ; модель: S01; рік випуску: 2010; колір: сірий; тип авто: напівпричіп; тип кузову: н/пр-бортовий-тентований;

-Марка: AUDI; модель: Q5; рік випуску: 2013; колір: білий; тип авто: легковий; тип кузову: універсал ;

-Марка:VOLVO; модель: FH 13.460; рік випуску: 2011; колір: червоний; тип авто: вантажний; тип кузову: сідловий тягач;

-Марка: VOLVO; модель: FH 13.460; рік випуску: 2012 ; колір: білий; тип авто: вантажний; тип кузову: сідловий тягач;

-Марка: SCHMITZ; модель: SCB-S3T; рік випуску: 2013; колір: сірий; тип авто: напівпричіп; тип кузову: н/пр-платформа-тентована;

-Марка: SCHMITZ; модель: S01; рік випуску: 2012; колір: сірий; тип авто: напівпричіп; тип кузову: н/пр-тентований ;

-Марка: VOLVO; модель: FH 12; рік випуску: 2012; колір: білий; тип авто: вантажний; тип кузову: сідловий тягач;

-Марка: VOLVO; модель: FH; рік випуску: 2010; колір: синій; тип авто: вантажний; тип кузову: сідловий тягач;

-Марка: SCHMITZ CARGOBULL; модель: SCB S3T; рік випуску: 2012 ; колір: сірий; тип авто: напівпричіп; тип кузову: н/пр-платформа-тентована.

Звертає увагу, що в заяві про забезпечення позову позивач просив "вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе рухоме майно, яке належить фізичній особі-підприємцю Шепель Анні Петрівні", при цьому звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення 28 468,69 євро збитків.

Судом було частково задоволено заяву про забезпечення позову шляхом "накладенням арешту на рухоме майно - автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який належить на праві власності Шепель Анні Петрівні ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 )".

Таким чином, вважає, що при винесенні оскарженої ухвали було порушено принцип співмірності, оскільки не зазначили в межах яких сум необхідно накласти арешт на майно відповідача.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки відсутній зв`язок між обраним способом забезпечення позову і предметом позову, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Як вбачається з даних онлайн-системи YouControl відповідач володіє одним легковим автомобілем, який використовує для особистих цілей, чотирма вантажними та чотирма напівпричепами.

Таким чином на думку скаржника, продаж одного легкового автомобіля із дев`яти, які належать відповідачу не є доказом того, що відповідач намагається відчужити майно з метою неможливості накладення на нього стягнення у разі задоволення позову фізичної особи -підприємця Ругало Ірини Василівни.

Продаж легкового автомобіля, який відповідач використовує в особистих цілях та в інтересах сім`ї може свідчити лише про те, що вона бажає змінити автомобіль на інший.

Вважає, що наведені представником позивача у заяві обґрунтування не підтверджують існування реальної загрози ефективному захисту порушених прав позивача в разі задоволення позову, а судом не обґрунтовано в рішенні яким чином невжиття вжитих заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Також, вказує, що у відповідача є двоє неповнолітніх дітей та, що у разі виникненням можливих ризиків для життя і здоров`я дітей відповідача у зв`язку із запровадженням військовим станом остання не матиме змоги вивезти своїх дітей у безпечне місце за межі країни, оскільки автотранспортним засобом на який накладено арешт перетнути кордон не вдасться.

Крім того, відповідач веде господарську діяльність з 2020 року (КВЕД 49.41 Вантажний автомобільний транспорт) та, що підтверджується долученими позивачем до заяви про забезпечення позову відомостями (витягом) з ЄДР, немає заборгованості по сплаті податків, є відповідачем лише в одній судовій справі (в межах якої подана Заява про забезпечення позову) та має ліцензію на право перевезення пасажирів або вантажів автомобільним транспортом (з метою здійснення міжнародних перевезень).

Таким чином позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на усе рухоме майно, яке належить відповідачу лише з метою перешкоджання їй здійснювати міжнародні перевезення. У разі наявності в позивача реальних сумнівів щодо ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду, а не з метою створення штучних перешкод провадження господарської діяльності відповідачем, він би звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, оскільки саме вони підлягають сплаті у випадку задоволення позовних вимог судом.

Крім того, з посиланням на ст. 140 ГПК України вказує, що в оскаржуваній ухвалі від 27 жовтня 2025 року суд не вирішував питання про необхідність чи відсутність необхідності вирішення питання щодо зустрічного забезпечення станом на день вжиття заходів до забезпечення позову.

Суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 139 цього Кодексу, повинен повернути її заявнику, про що постановляє ухвалу (ч.7 ст.140 ГПК України), при цьому всупереч даній нормі суд задовольнив заяву позивача частково.

Відповідно до ч.1 ст.144 ГПК України ухвала господарського суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

При цьому оскаржена ухвала не відповідає вимогам ст.4 Закону України "Про виконавче провадження".

У відзиві на апеляційну скаргу позивач наводить свої міркування на спростування доводів скаржника та вказує на законність та обґрунтованість оскарженої ухвали суду. Просить апеляційну фізичної особи-підприємця Шепель Анни Петрівни на ухвалу господарського суду Рівненської області (про забезпечення позову) від 27.10.2025 у справі №918/793/25 залишити без задоволення, а ухвалу господарського суду Рівненської області (про забезпечення позову) від 27.10.2025 у справі №918/793/25 - без змін.

В судовому засіданні представник скаржника підтримала доводи викладені в своїй скарзі та надала пояснення на обґрунтування своєї позиції. Просить її задоволити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та вказує на законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та надав пояснення на спростування доводів скаржника. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з`ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених в ухвалі місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскарженої ухвали, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Фізична особа - підприємець Ругало Ірина Василівна звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до фізичної особи - підприємця Шепель Анни Петрівни про стягнення 28 468,69 євро збитків.

Ухвалою від 1 вересня 2025 року суд відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначив на 30 вересня 2025 року.

У судовому засіданні 30 вересня 2025 року суд оголосив перерву до 21 жовтня 2025 року.

Ухвалою від 21 жовтня 2025 року суд закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 4 листопада 2025 року.

24 жовтня 2025 року фізична особа - підприємець Ругало Ірина Василівна подала до суду заяву про забезпечення позову, відповідно до якої заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на усе рухоме майно, яке належить фізичній особі-підприємцю Шепель Анні Петрівні.

Заяву про забезпечення позову заявник аргументує тим, що 24.10.2025 позивачу стало відомо про те, в соціальній мережі TikTok за посиланням https://www.tiktok.com/@olegse2/video/509542200?_r=1&_t=ZM-90jQyznawGW на сторінці https://www.tiktok.com/@olegse2 (olegse2 Олег Шепель) розміщено відео оголошення про продаж транспортного засобу AUDI Q5 білого кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Відповідно до відкритих даних, що містяться у аналітичній онлайн-системі YouControl легковий автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 .

Відповідно до відкритих даних, що містяться на платформі VKURSI автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, дата реєстрації 13.08.2024 належить на праві власності ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 .

Інформація про належність ОСОБА_1 на праві власності автомобіля марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, дата реєстрації 13.08.2024 року також підтверджується Витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, сформованого засобами ІС "Електронний кабінет водія" (https://e-driver.mvs.gov.ua).

Таким чином, вищезазначена інформація в сукупності, на переконання заявника, свідчить про те, що транспортний засіб зображений у відео оголошенні про продаж належить Шепель Анні Петрівні.

Як зазначалося вище, ухвалою Господарського суду Рівненської області від 27.10.2025 серед іншого, заяву Фізичної особи - підприємця Ругало Ірини Василівни про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладенням арешту на рухоме майно - автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 , який належить на праві власності Шепель Анні Петрівні.

У задоволенні решти заяви відмовлено.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.136 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Як встановлено ч.2 ст.136 ГПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

За правилами цієї статті заходи до забезпечення позову застосовуються господарським судом як засіб запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів особи та гарантія реального виконання рішення суду.

Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 20.01.2022 у справі №908/964/21 (908/2696/21).

Згідно з нормами пункту 1 частини 1 статті 137 ГПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.

З аналізу положень статті 136 ГПК України видно, що забезпечення позову допускається у випадках якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Разом з тим особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд здійснює оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням:

- розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову;

- забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу;

- наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову;

- імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів;

- запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Проаналізувавши положення глави 10 ГПК України слід зробити висновок, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, підготовка або вчинення реєстраційних дій щодо об`єктів нерухомості, укладення договору оренди земельних ділянок з іншою особою тощо).

Разом з тим, Європейський суд з прав людини у справі "Горнсбі проти Греції" наголошує, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвим, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

Крім того, у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

В пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 Конституційний Суд України також наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

В даному випадку суд не повинен обмежуватися лише формальним посиланням на норму закону щодо заборони обмеження розпорядження майном, а повинен оцінити баланс інтересів сторін та зважити ймовірність негативних наслідків у випадку невжиття таких заходів.

Щоб встановити правову природу заходів забезпечення позову, що пропонуються заявником, необхідно визначити, що являють собою по суті такі заходи. Наслідком такої дії (вжиття пропонованих заходів) стане накладення заборони на право розпоряджатися майном, що виражатиметься у неможливості вчиняти відносно згаданого майна будь-яких дій, спрямованих на відчуження конкретного майна. Це тимчасовий захід, який триває до визначення подальшої долі цього майна.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року 475/97-ВР, яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства України, гарантовано, що "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном, відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів".

Втручання у право власності повинно не лише переслідувати за фактами та у принципі "законну ціль" у "загальному інтересі", але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державною, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичною особою. Ця вимога виражена у понятті "справедливий баланс", який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Завдання досягти цього балансу відображено у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції в цілому. У кожній справі, що стосується стверджуваного порушення цієї статті необхідно встановити, чи було покладено на відповідну особу непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання держави (рішення у справі "Хуттен-Чапська проти Польщі").

Разом з тим, ЄСПЛ у низці своїх рішень нагадував, що вилучення власності в інтересах судочинства, яке не позбавляє власника його майна, а тільки тимчасово припиняє його можливості користуватися та розпоряджатися цим майном, зазвичай пов`язане із здійсненням контролю за використанням власності, що охоплюється сферою застосування другого абзацу статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення від 22.02.1994 у справі "Раймондо проти Італії", ухвала щодо прийнятності від 07.11.2006 у справі "Адамчик проти Польщі", рішення у справах "Карамітров та інші проти Болгарії" від 10.01.2008 та "Боржонов проти Росії" від 22.01.2009).

Отже, допускається накладення судами арешту або інших обмежень щодо розпорядження майном особи в порядку господарського, адміністративного, цивільного, кримінального судочинства при розгляді справ, що віднесені процесуальним законом до їх юрисдикції, за умови дотримання таких вищенаведених вимог встановлених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції як законність, пропорційність та загальний інтерес.

Обмежуючи розпорядження майном особи суд у межах свого провадження переслідує специфічну мету - збереження предмету позову (речі), її основних властивостей та характеристик або не погіршити споживчі якості у випадку її присудження позивачеві.

Так, як зазначалося вище, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 137 ГПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно.

Виходячи з положень ст. ст. 136, 137 ГПК України, застосування заходу забезпечення у вигляді накладення арешту на майно може бути застосовано лише щодо майна, яке належить або підлягає передачі відповідачеві.

За своєю суттю арешт майна - накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної заяви, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Отже судова колегія зауважує, що адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії (Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.11.2023 у справі №921/333/23, від 13.07.2022 у справі №904/4710/21).

Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

Крім того, апеляційний господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 11.01.2023 у справі 915/1567/21, від 18.01.2024 у справі №50/155 (910/1455/23), від 11.01.2024 у справі №916/3599/23 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі №914/1570/20.

Так, предметом позову у справі є вимоги про стягнення збитків в розмірі 28 468,69 Євро, а тому досліджуватися мають підстави вжиття заходів забезпечення позову в аспекті наявності достатньо обґрунтованих припущень, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист та/або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

За наявних умов невжиття заходів забезпечення позову може призвести до відчуження майна, яке належить відповідачу, та у випадку задоволення позову у даному спорі за відсутності у відповідача необхідних коштів для виконання судового рішення, потенційною є можливість виконання такого рішення за рахунок майна, яке належить відповідачу, вказане майно може бути реалізоване у виконавчому провадження для задоволення інших вимог кредиторів.

Водночас слід відмітити, що розглядаючи дану заяву суд жодним чином не надає оцінку спору у справі, мотивів обґрунтованості чи спростованості позовних вимог, а в даному випадку суд враховує лише факт наявності спору між сторонами, його предмет та грошове вираження (суму).

Як зазначалося вище, предметом спору є стягнення 28 468,69 Євро.

Разом з тим, як видно з наданої заявником заяви, відповідачу на праві власності належить рухоме майно - автомобіль марки - AUDI моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Також з наданих заявником доказів слідує, що вказаний автомобіль відповідачем виставлено на продаж, тобто відповідачем вчинюються активні дії щодо відчуження цього майна.

З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що заява про забезпечення позову в частині накладення арешту на автомобіль, який належить ОСОБА_1 на праві власності, марки - AUDI, моделі - Q5, 2013 року випуску, білого кольору, з державним номерним знаком НОМЕР_1 відповідає критерію розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову та забезпечення збалансованості інтересів сторін.

Крім того, слід вказати, що такий захід спроможний забезпечити повне або часткове фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

При цьому, як слідує з оголошення про продаж майна, відео ролик про продаж майна опубліковано після відкриття провадження у справі, що може свідчити про вчинення відповідачем дії, спрямованих на утруднення виконання рішення господарського суду.

Водночас суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом, що тимчасове накладення арешту на майно не порушує прав та законних інтересів відповідача, чи осіб що не є учасниками даного судового процесу, оскільки спрямоване на забезпечення виконання рішення та не позбавляє власника майна використання такого майна на період накладення арешту за його призначенням, тобто вжиття відповідних заходів не впливатиме на господарську діяльність відповідача.

Також, слід врахувати позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 03 березня 2023 року у cправі №905/448/22, яка полягає у тому, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.

При цьому, колегія суддів зауважує, що обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.

Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

Разом з тим, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

За таких умов, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом про відсутність підстав для накладення арешту на усе рухоме майно відповідача, оскільки в даному випадку суд позбавлений можливості оцінити таке забезпечення позову на предмет співмірності та забезпечення збалансованості інтересів сторін. Крім того, вартість усього рухомого майна відповідача на яке позивач просить накласти арешт, може суттєво відрізнятись від суми, що є предметом спору у даній справі. Натомість заявником не надано доказів підготовки відповідачем до реалізації іншого наявного у відповідача рухомого майна.

Заявник не навів переліку такого майна, що ускладнює оцінку співмірності та адекватності заходів забезпечення.

Також, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що заявник не обґрунтував та не надав належних та допустимих доказів в підтвердження поданої заяви про накладення арешту на усе рухоме майно, яке належить відповідачу, не аргументував співвідношення можливої вартості рухомого майна відповідача із розміром позовних вимог у цій справі.

Таким чином частково задоволивши заяву позивача судом першої інстанції враховано інтереси сторін та дотримано принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами, що спростовує доводи скарги про протилежне.

За наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується із місцевим господарським судом про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Таким чином, судова колегія зазначає, що доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, ґрунтуються на його власній оцінці та спростовуються наведеними та встановленими судом обставинами справи.

А тому, колегія суддів вважає, що ухвала господарського суду Рівненської області від 27.10.2025 у даній справі прийнята з повним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Крім того, у зв`язку із відмовою в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати визначені ст. 129 ГПК України, залишаються за скаржником.

Керуючись ст. ст. 269, 270, 271, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця Шепель Анни Петрівни на ухвалу господарського суду Рівненської області від 27.10.25р. у справі № 918/793/25 залишити без задоволення.

2. Ухвалу господарського суду Рівненської області від 27.10.25р. у справі № 918/793/25 залишити без змін.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, встановленому ст. 286-291 ГПК України.

4. Матеріали оскарження ухвали у справі № 918/793/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "29" грудня 2025 р.

Головуючий суддя Миханюк М.В.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Тимошенко О.М.