ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2025 р.м. ХарківСправа № 922/3556/25

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Юрченко В.С.

при секретарі судового засідання: Трофименко С.В.

за участю представників учасників процесу:

позивача: Гронь Микола Анатолійович (в залі суду);

відповідача: не з`явився.

третьої особи: не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні господарського суду Харківської області в порядку загального позовного провадження справу

за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ),

до Акціонерного товариства «Промелектросервіс» (61166, Україна, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, 38, ),

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент реєстрації Харківської міської ради (61003, Україна, Харківська область, місто Харків, майдан Павлівський, будинок 4, ),

про припинення трудових відносин,-

ВСТАНОВИВ:

І. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ:

03.10.2025 року до Господарського суду Харківської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Промелектросервіс» про визнання припиненими трудові відносини між Акціонерним товариством «Промелектросервіс» та керівником ОСОБА_1 та виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з відомостей про юридичну особу Акціонерне товариство «Промелектросервіс» з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 як керівника Акціонерного товариства «Промелектросервіс».

А також позивач просить стягнути з відповідача на його користь судовий збір у розмірі 4 844,80 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.10.2025 року справа № 922/3556/25 була передана на розгляд судді Юрченко В.С.

08.10.2025, ухвалою господарського суду Харківської області прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду та відкрито провадження у справі №922/3556/25. Справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження.Почато у справі № 922/3556/25 підготовче провадження і призначено підготовче засідання на 03.11.2025.

17.10.2025 на адресу суду від третьої особи надійшли пояснення (вх. № 24153) щодо позову, в яких поміж іншого просить суд розглядати справу № 922/3556/25 без участі представника Департаменту реєстрації Харківської міської ради.

03.11.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, відкладено підготовче засідання на 24.11.2025.

24.11.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначено справи до судового розгляду по суті на 01.12.2025.

01.12.2025 ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, постановлено відкласти розгляд справи по суті на 22.12.2025.

В судовому засіданні 22.12.2025 представник позивача підтримав позов. Представник третьої особи в судове засіданні 22.12.2025 не з`явився.

Представник відповідача в судове засідання 22.12.2025 не з`явився.

Крім того, відповідач правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позовній заяві також не скористався, про рух справи (зокрема, про відкриття провадження у справі) повідомлявся у відповідності до норм чинного процесуального законодавства. Оскільки відповідач не зареєстрований в системі «Електронний Суд», з метою повідомлення останнього про розгляд справи судом та про його право подати відзив на позовну заяву, на виконання приписів Господарського процесуального кодексу України, ухвала про відкриття провадження у справі направлялась судом рекомендованим листом з повідомленнями про вручення (з відміткою судова повістка) на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Але, судова кореспонденція повернута поштою на адресу суду із позначкою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Відповідно до частини 7 статті 120 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Згідно частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 4).

Суд звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

У даному випаду судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень" усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з частин 1, 2 статті 3 названого Закону, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (частина 1 статті 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").

Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що відповідач не був позбавлений права та можливості ознайомитись з процесуальними документами у справі № 922/3556/25 у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

На підставі частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України, суд застосовує практику ЄСПЛ як джерело права, зокрема, у справі Осіпов проти України, де Суд нагадав, що стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Суд повинен лише встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента (там само). З точки зору Конвенції заявник не має доводити, що його відсутність у судовому засіданні справді підірвала справедливість провадження або вплинула на його результат, оскільки така вимога позбавила б змісту гарантії статті 6 Конвенції.

Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.

Оскільки відповідач своїм процесуальним правом на формування заперечень з приводу доводів викладених у позові не скористався, відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк без поважних причин не надав, заяв та клопотань від нього не надходило, суд вважає можливим розглянути справу за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Згідно з частиною 1 статті 240 Господарського процесуального кодексу України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Під час проголошення повного рішення суду суд може оголосити лише його вступну та резолютивну частини та негайно вручити копії такого рішення учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні.

Відповідно до частини 5 статті 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

На підставі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, суд прийняв рішення, вступна та резолютивна частини якого були оголошені 22.12.2025.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

I.АРГУМЕНТИ СТОРІН.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача, він вчинив усі необхідні дії, із дотриманням встановленого законом порядку, для припинення трудових відносин з АТ "Промелекстросервіс". Разом з тим, провести очні загальні збори акціонерів та розглянути його заяву про розірвання друдового договору за власним бажанням є неможливим з об`єктивних причин: відсутній будь-який зв`язок із акціонерами: їхні контактні дані, зазначені у документах 1990-х років, втратили актуальність, інформація про фактичне місцезнаходження акціонерів відсутня, Товариство фактично припинило свою господарську діяльність ще з 2002 року та існує виключно формально, внаслідок чого його акціонери втратили будь-який інтерес та самоусунулися від виконання своїх обов`язків щодо участі у роботі Вищого органу Товариства, немає достовірних відомостей щодо правонаступництва чи спадкування акцій у випадках смерті акціонерів.

Позиція відповідача.

Відповідач не скористався своїм правом на формування відзиву.

Відповідно до частини 9 статті 165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Позиція третьої особи.

У поясненнях на позов третя особа зазначила, що Департамет реєстрації Харківської міської ради є структурним підрозділом міської ради, який відповідає за реалізацію державної політики у сферах реєстрації нерухомості, бізнесу (ЮО та ФОП), ведення Реєстру територіальної громади, реєстрації місця проживання/перебування громадян та надання відповідних адміністративних послуг.

В той же час, Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» визначений множинний суб`єктний склад осіб які уповноважені на вчинення реєстраційних дій.

III. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.

Виклад обставин справи, встановлених судом.

Протоколом № 1 від 02.10.1995 Загальних зборів засновників АТ «Промелектросервіс» (далі Відповідач, Товариство, АТ "Промелектросервіс") було вирішено створити Товариство та затвердити його Статут та Установчий договір (пункт 1 протоколу), а також призначити директором Товариства за сумісництвом ОСОБА_1 (далі - Позивач, Директор, Керівник) (пункт 2 протоколу).

Відповідно до вступної частини Статуту в редакції від 04.10.1995 Товариство є акціонерним товариством закритого типу.

Пунктом 1.3 Статуту передбачалося, що Товариство має статутний фонд у розмірі 75 000 000,00 карбованців у виді грошового вкладу, поділений на 150 акцій рівної номінальної ціни. Вид акції проста. Номінальна ціна акції становить 500 000,00 карбованців. Акції на меншу суму недійсні, акції неподільні.

Протоколом Загальних зборів Товариства №1 від 03.02.1998 реєстратором Товариства було затверджено ТОВ «Торгово-промисловий фондовий регістр», з яким в подальшому було укладено договір №115-р від 11.02.1999 на ведення реєстру власників іменних цінних паперів.

10.06.1998 акціонерами Товариства були внесені зміни до Статуту, а саме пункт 1.3 викладено в наступній редакції: «1.3. Товариство має статутний фонд у розмірі 750,00 гривень у виді грошового вкладу, поділений на 150 акцій рівної номінальної ціни.Вид акції проста. Номінальна ціна акції становить 5,00 гривень. Акції на меншу суму недійсні, акції неподільні.». Також пункт 1.4 викладено в наступній редакції: «1.4. Засновниками Товариства є: 1. ОСОБА_1 , 2. ОСОБА_2 , 3. ОСОБА_3 .»

Згідно з пунктом 6.1 Статуту у новій редакції від 27.07.1998, зокрема, встановлено, що на момент створення Товариство має статутний фонд 750 гривень, поділений на 300 простих іменних акцій вартістю 2,5 кожна.

Згідно пунктом 7.4 Статуту у новій редакції від 27.07.1998 кількість акцій, придбаних засновниками розподілялась наступним чином:

ПІБ Кількість акцій Номінальна вартість Кількість голосів

ОСОБА_1 120 2,5 120; ОСОБА_2 120 2,5 120; ОСОБА_3 60 2,5 60.

Також пунктом 11.4 Статуту Товариства в редакції від 27.07.1998 року передбачено, що до виключної компетенції Загальних зборів акціонерів належить обрання та відкликання виконавчого органу Товариства.

27.07.1998 Виконкомом Харківської міської ради було зареєстровано Статут у новій редакції, відповідно до пункту 12.1, 12.4 якого замість одноособового виконавчого органу Директора, було визначено колегіальний виконавчий орган - Правління Товариства, роботою якого керує Голова правління, що призначається на загальних зборах акціонерів.

При цьому, склад правління Статутом не визначений, Положення про правління Товариства загальними зборами не затверджувалося, інші члени правління не призначалися.

Оскільки, рішення про звільнення Позивача з посади Директора Товариства та призначення його Головою правління Товариства не приймалося, то відповідні зміни до реєстраційної справи не вносилися, й на теперішній час в ЄДР міститься інформація, що органами управління є Загальні збори та Директор, а Позивач зазначений як керівник.

Зокрема витяг з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, містить відомості про ОСОБА_1 як керівника АТ "Промелектросервіс" (а.с. 83, том 1).

Також на підтвердження наявності між позивачем та відповідачем трудових відносин є Довідки з Пенсійного фонду України за формою ОК-5. Відповідно до відомостей даної довідки про доходи позивач отримував заробітну плату від відповідача у період а період з 1998 по 2002 рік.

Разом з тим, відповідно до Свідоцтва про реєстрацію випуску акцій від 10.08.1998 Харківське територіальне управління НКЦПФР засвідчило випуск акцій Товариства у документарній формі на загальну суму 750,00 грн. номінальною вартістю 5,00 грн., кількістю 150 простих іменних акцій, інформацію про що було внесено до Загального реєстру випуску цінних паперів за реєстраційним №725/20/1/98.

20.03.2012 між Товариством та ТОВ «Торгово-промисловий фондовий регістр» було укладено угоду про розірвання договору №115-р від 11.02.1999р.на ведення реєстру власників іменних цінних паперів в зв`язку з неналежним виконанням емітентом умов договору в частині оплати послуг реєстратора, в результаті чого реєстратор закрив реєстр та передав емітенту на зберігання систему реєстру.

Пунктом 6 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про депозитарну систему України» було передбачено, що акціонерні товариства зобов`язані забезпечити переведення випусків акцій, існуючих у документарній формі, у бездокументарну форму існування у строк до 12 жовтня 2013 року.

Відповідно до Рішення НКЦПФР № 1281 від 11.10.2012 «Про затвердження Порядку переведення випуску іменних акцій документарної форми існування у бездокументарну форму існування» переведення цінних паперів із документарної форми у бездокументарну передбачав проведення емітентом за свій рахунок комплексу дій з дематеріалізації випуску акцій, що відповідно до пункту 1.11 цього Порядку, включав прийняття емітентом відповідного рішення, укладання договору з Національним депозитарієм, укладання договору зі зберігачем щодо ведення рахунків акціонерів, тощо.

Рішенням НКЦПФР № 1893 від 17.09.2013 Товариство було включено до переліку емітентів цінних паперів, що порушили вимоги пункту 5 розділу ХVІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про акціонерні товариства» в частині неприведення статуту та внутрішніх положень у відповідність до норм цього Закону.

Як свідчать матеріали справи, Податкові декларації відповідача з податку на прибуток підприємства, які подавалися до контролюючих органів до 2016 року включно, містять нульові показники доходів; починаючи з 2017 року Товариство жодної звітності взагалі не подає; розрахунковий рахунок Товариства, відкритий відповідно до договору на здійснення розрахунково-касового обслуговування від 06.02.1997 у банку АКБ «Золоті ворота», був закритий в зв`язку з ліквідацією банку у 2014 році.

05.09.2025 позивачем сформовано Відповідачу Заяву про розірвання трудового договору за ініціативою працівника, в якій позивач просив звільнити його з посади Директора Товариства за власним бажанням в зв`язку з виходом на пенсію.

Також, копія заяви Позивача про розірвання трудового договору за ініціативою працівника разом з супровідним листом була направлена ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресами, вказаними в Додатковій угоді до установчого договору Товариства від 03.06.1998, як особам, які відповідно до Установчого договору та Статуту в новій редакції 27.07.1998 є його акціонерами.

Крім того, Позивач направив ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за адресами, вказаними в Додатковій угоді до установчого договору Товариства від 03.06.1998, як особам, які відповідно до Установчого договору та Статуту в новій редакції 27.07.1998 є його акціонерами, повідомлення (вих. № 02-5/09.25 та вих. № 01-5/09.25) про відсутність можливості скликання та проведення Загальних зборів у легітимний спосіб в зв`язку з здійсненими під час випуску акцій порушеннями, не переведенням акцій Товариства у бездокументарну форму, відсутністю достатніх коштів через припинення Товариством господарської діяльності. Крім того, Позивач прохав ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надати актуальну інформацію їх місцязнаходження.

Жодної реакції як з боку відповідача так і з боку осіб, які відповідно до Установчого договору та Статуту в новій редакції 27.07.1998 є його акціонерами, на заяву позивача про звільнення за власним бажанням - вчиненно не було.

Позивач наполягає на тому, що його право бути звільненим підлягає захисту шляхом припинення його повноважень як директрра АТ "Промелектросервіс" на майбутнє, з приводу чого і був скерований позов у даній справі до суду.

Суд зазначає, що всім учасникам справи надано можливість для висловлення своєї правової позиції по суті позовних вимог, а також судом надано сторонам достатньо часу для звернення із заявами по суті справи та з іншими заявами з процесуальних питань.

Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України Про судоустрій і статус суддів кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Судова система забезпечує доступність правосуддя для кожної особи відповідно до Конституції та в порядку, встановленому законами України.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи положення статей 13, 74 ГПК України, якими в господарському судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів і заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу по суті.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо доказів, які мають значення для правильного вирішення спору, внаслідок чого справа може бути розглянута за наявними матеріалами.

НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСУВАВ СУД. ПОЗИЦІЯ СУДУ.

Предметом доказування у справі, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд самостійно оцінює докази, надані сторонами у справі, у їх сукупності, керуючись принципом вірогідності, передбаченим статтею 79 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з цією статтею, наявність обставин, на які посилається сторона, вважається доведеною, якщо докази, надані на їх підтвердження, є більш вірогідними, ніж докази, надані на їх спростування. Питання про вірогідність доказів суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, враховуючи всі обставини справи.

Предметом спору у цій справі є визнання припиненими трудові відносини між Акціонерним товариством «Промелектросервіс» та керівником ОСОБА_1 та виключення з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з відомостей про юридичну особу Акціонерне товариство «Промелектросервіс» з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 як керівника Акціонерного товариства «Промелектросервіс».

Для правильного вирішення спору необхідно встановити факт дотримання позивачем встановленого законом порядку припинення трудових відносин з АТ "Промелектросервіс", зокрема: чи подавав директор заяву про звільнення за власним бажанням, чи були скликані директором загальні збори учасників товариства для розгляду такої заяви, чи відбулись такі загальні збори учасників товариства.

За умовами статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних правта інтересів судом, зокрема, є припинення правовідношення.

Факт неможливості прийняття акціонерами Товариства рішення про припинення повноважень Позивача як керівника юридичної особи свідчить про наявність між сторонами спору, який підлягає вирішенню в судовому порядку, і саме з набранням рішенням законної сили вирішується спір про припинення правовідносин між Позивачем та Товариством.

За приписами частини 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити (пункт 8.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14.06.2019 року в справі № 910/6642/18).

У той же час, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 в справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 в справі № 587/430/16-ц, від 04.12.2019 в справі № 917/1739/17).

Позиваич обрав спосіб захисту свої прав, як визнання трудових відносин з відповідачем припиненими, у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), який є належним та допустимим способом захисту в розрізі спірних правовідносин.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Конституційний Суд України у Рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Незважаючи на те, що право на працю безумовно є правом, а не обов`язком, для належної реалізації свого права на звільнення за власним бажанням керівник (директор) товариства має за власною ініціативою, як виконавчий орган товариства, скликати загальні збори учасників товариства, на вирішення яких і поставити питання щодо свого звільнення.

Відповідно до частини 1 статті 39 Кодексу законів про працю України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною 1 статті 38 цього Кодексу.

Передбачений частиною 1 статті 38 КЗпП України порядок розірвання трудового договору з ініціативи працівника передбачає попередження ним про це власника або уповноважений орган письмово за два тижні.

Згідно частинами 1, 2 статті 36 Закону України "Про акціонерні товариства" №2465-IX, загальні збори акціонерів є вищим органом акціонерного товариства. Загальні збори акціонерів можуть бути річними або позачерговими. Усі загальні збори, крім річних, вважаються позачерговими.

Пунктом 1 частини 1 статті 38 Закону України "Про акціонерні товариства" №2465-IX передбачено, що загальні збори акціонерів можуть проводитися шляхом очного голосування (очні загальні збори).

Частиною 2 статті 38 Закону України "Про акціонерні товариства" №2465-IX передбачено, що очні загальні збори передбачають спільну присутність акціонерів (їх представників) у день і час проведення загальних зборів у місці їх проведення для обговорення та прийняття рішень з питань порядку денного. Кожний акціонер має право взяти участь в очних загальних зборах шляхом електронного заочного голосування засобами авторизованої електронної системи у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку.

Згідно пунктів 24-26 частини 2 статті 39 Закону України "Про акціонерні товариства" № 2465-IX, до виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить обрання членів наглядової ради або ради директорів; затвердження умов цивільно-правових договорів, трудових договорів (контрактів), що укладаються з членами наглядової ради або ради директорів, встановлення розміру їх винагороди, обрання особи, уповноваженої на підписання договорів (контрактів) з членами наглядової ради або ради директорів; прийняття рішення про припинення повноважень членів наглядової ради або ради директорів, крім випадків, встановлених цим Законом.

Вищезазначене кореспондується з положеннями Цивільного кодексу України.

Так, згідно частини 2 статті 160 ЦК України, за однорівневої структури управління органами управління акціонерним товариством є загальні збори акціонерів та рада директорів.

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 159 ЦК України, до виключної компетенції загальних зборів акціонерів належить, зокрема утворення та ліквідація наглядової ради або ради директорів товариства, обрання та припинення повноважень членів наглядової ради або ради директорів.

Відповідно до частини 1 статті 47 Закону України "Про акціонерні товариства" № 2465-IX, повідомлення про проведення загальних зборів надсилається кожному акціонеру, зазначеному в переліку акціонерів, складеному в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, на дату, визначену особою, яка скликає загальні збори. Така дата не може передувати дню прийняття рішення про скликання загальних зборів. Між такою датою та датою проведення загальних зборів має бути принаймні 30 днів (у випадку, передбаченому статтею 45 цього Закону, - 15 днів). У разі якщо особою, яка скликає загальні збори, є наглядова рада або рада директорів, повідомлення про проведення загальних зборів та проект порядку денного надсилаються акціонерам у спосіб, визначений наглядовою радою або радою директорів.

Згідно частиною 1 статті 35 Закону України "Про акціонерні товариства" №514-VI, який був чинним на 01.02.2016, повідомлення про проведення загальних зборів акціонерного товариства та проект порядку денного надсилається кожному акціонеру, зазначеному в переліку акціонерів, складеному в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, на дату, визначену наглядовою радою, а в разі скликання позачергових загальних зборів на вимогу акціонерів у випадках, передбачених частиною шостою статті 47 цього Закону, - акціонерами, які цього вимагають. Встановлена дата не може передувати дню прийняття рішення про проведення загальних зборів і не може бути встановленою раніше, ніж за 60 днів до дати проведення загальних зборів. Повідомлення про проведення загальних зборів та проект порядку денного надсилається акціонерам персонально особою, яка скликає загальні збори, у спосіб, передбачений наглядовою радою товариства, у строк не пізніше ніж за 30 днів до дати їх проведення. Повідомлення розсилає особа, яка скликає загальні збори, або особа, яка веде облік прав власності на акції товариства у разі скликання загальних зборів акціонерами.

За таких обставин, звільнення директора товариства можливе лише за умови прийняття відповідного рішення загальними зборами учасників Товариства, тобто, внаслідок прийняття управлінського рішення.

У випадку відсутності рішення загальних зборів учасників товариства про звільнення керівника, керівнику із метою захисту своїх прав надано можливість звернутися до суду. Позовні вимоги про визнання трудових правовідносин припиненими, або про звільнення, або про припинення трудових правовідносин та / або правовідносин представництва у такому спорі спрямовані насамперед на припинення правовідносин з управління, які існують між директором та товариством. Про відповідне зазначено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20.

Статтею 38 Кодексу законів про працю України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Як встановлено судом, згідно з положенням пунктом 11.4 Статуту Товариства в редакції від 27.07.1998 року, до виключної компетенції Загальних зборів акціонерів належить обрання та відкликання виконавчого органу Товариства.

В той же час суд зазначає, що Товариство у присічний строк (до 12.10.2013) не забезпечило переведення випусків акцій, існуючих у документарній формі, у бездокументарну форму існування, а отже акції Товариства у бездокументарну форму не переведені, реєстр власників іменних цінних паперів жодному зберігачу не переданий, договір з депозитарною установою не укладений.

Разом з тим, прогалини у правовому регулюванні певних правовідносин не можуть бути підставою для позбавлення особи права на захист його порушених прав в обраний ним спосіб.

Матеріалам справи підтверджено, що Позивач 29.08.2025 направив на адресу Відповідача, а також ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як особам, які відповідно до Установчого договору та Статуту в новій редакції 27.07.1998 є його акціонерами, заяву про розірвання трудового договору з ініціативи працівника.

Отже, матеріалами справи доведено дотримання позивачем положення закону щодо письмового попередження відповідача та осіб, які відповідно до Установчого договору та Статуту в новий редакції від 27.07.1998 є його акціонерами, про його бажання звільнитись із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП.

В той же час, матеріали справи свідчать, що поштові відправлення Директора з копією його заяви про розірвання трудового договору з ініціативи працівника, надіслані за їх адресами, зазначеними у Додатковій угоді №1 до Установчого договору від 03.06.1998, повернулися з відмітками про неможливість вручення.

Немає достовірних відомостей щодо правонаступництва чи спадкування акцій у випадках смерті акціонерів. Таким чином, неможливо навіть встановити, чи всі акціонери, що значилися у реєстрі, нині живі. Товариство фактично припинило свою господарську діяльність ще з 2002 року, а дані з податкової звітності, яка подавалась до 2017 року, містять нульові показники.

Згідно зі статті 33 Закону України «Про акціонерні товариства» до компетенції загальних зборів відноситься вирішення питання про звільнення голови правління.

Однак, на час розгляду справи судом трудові відносини між сторонами припиненні, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана.

Товариство жодних заперечень щодо звільнення Позивача не висловило, доказів щодо переобрання на новий строк суду не надано, тому допустило протиправну бездіяльність, оскільки не вчинила юридично значимих дій, спрямованих на вирішення питання про звільнення позивача з посади директора Акціонерного товариства "Промелектросервіс" та оформлення припинення трудових відносин, що свідчить про порушення вимог трудового законодавства і обмеження трудових прав позивача щодо можливості вільно обирати працю, як це передбачено вказаною статтею 43 Конституції України.

Позивач не має можливості реалізувати своє право на припинення трудового договору у визначеному законодавством порядку, що порушує його право на працю, відтак підлягає захисту в судовому порядку.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач послався на те, що у зв`язку з бездіяльністю Акціонерного товариства "Промелектросервіс" та осіб, які відповідно до Установчого договору та Статуту в новий редакції від 27.07.1998 є його акціонерами, щодо вирішення питання про припинення його повноважень як директора АТ "Промелектросервіс", він позбавлений можливості реалізувати передбачене частиною 1 статті 38 КЗпП України право розірвати трудовий договір за власним бажанням.

Таким чином, наявне порушення права позивача на припинення трудових відносин.

Статтею 22 КЗпП України передбачено заборону будь-якого прямого або непрямого обмеження прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору.

Згідно з частиною 1 статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини вказує, що приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру». Стаття 8 Конвенції «захищає право на особистий розвиток та право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та оточуючим світом». Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом. Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine, №21722/11, § 165)).

З урахуванням положень частини 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики Європейського Суду з прав людини необхідно зробити висновок, що наявність у реєстрі інформації щодо позивача як про керівника товариства відноситься до професійної діяльності останнього та охоплюється поняттям «приватне життя».

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Елементом принципу верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatismutandisрішення Європейського суду з прав людини у справах «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. andOthersv. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» («Oleksandr Volkovv. Ukraine», заява № 21722/11, § 170)).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29).

При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21).

У постанові Верховного Суду від 24.12.2019 у справі № 758/1861/18 зроблено в тому числі висновок про те, що наявність повноважень директора як посадової особи законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до ЄДРПОУ.

Отже, виходячи із вище викладеного, процедура звільнення керівника із займаної посади внаслідок припинення трудових відносин з товариством має супроводжуватись виключенням директора з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

З урахуванням встановлених обставин справи та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між сторонами, суд вважає, що ефективним і таким, що не суперечить закону, у даному випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин з АТ "Промелектросервіс" на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України з дати набрання судовим рішенням законної сили.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення вимоги позивача про виключення з ЄДРПОУ запису про керівника, суд зазначає, що факт припинення повноважень керівника товариства, законодавець пов`язує із моментом внесення відповідного запису до ЄДРПОУ, а тому вимога позивача про виключення з ЄДРПОУ запису про керівника АТ "Промелектросервіс" ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

При цьому, суд вважає, що задоволення такої вимоги позивача відповідатиме завданню гсподарського судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Згідно вимог статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Разом з тим, статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, ураховуючи встановлені фактичні обставини справи, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, повно та всебічно дослідивши обставини справи, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, дійшов висновку про задоволення позову.

Відповідно до частини 4 статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя має ґрунтуватись на повному з`ясуванні того, чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у справі, якими доказами вони підтверджуються та чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин. У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04) Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

З огляду на вищевикладене, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ІV СУДОВІ ВИТРАТИ.

Розподіл витрат на оплату судового збору.

Згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам, з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження розміру ставки судового збору через подання позовної заяви позивачем в електронній формі.

Керуючись статтями 1-5, 10-13, 20, 41-46, 49, 73-80, 86, 123, 129, 194-196, 201, 208-210, 217-220, 232, 233, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов фізичної особи ОСОБА_1 до Акціонерним товариством «Промелектросервіс» та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Департамент реєстрації Харківської міської ради про припинення трудових відносин та вчинення реєстраційних дій - задовольнити.

Визнати припиненими трудові відносини між Акціонерним товариством «Промелектросервіс» (61166, Україна, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, 38, ) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади керівника Акціонерного товариства «Промелектросервіс» за власним бажанням на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України, з дати набрання судовим рішенням законної сили.

Виключити з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань з відомостей про юридичну особу з Акціонерного товариства «Промелектросервіс» (61166, Україна, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, 38, ) з розділу «Відомості про органи управління юридичної особи» відомості про ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) як керівника Акціонерного товариства «Промелектросервіс» (61166, Україна, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, 38, ).

Стягнути з Акціонерного товариства «Промелектросервіс» (61166, Україна, Харківська область, місто Харків, проспект Науки, 38, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрат зі сплати судового збору у розмірі 4 844,80 грн.

Видати наказ після набрання законної сили рішення суду.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Східного апеляційного господарського суду протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення, відповідно до статей 254- 257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено "30" грудня 2025 р.

СуддяВ.С. Юрченко