ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2025 р. Справа№ 910/5251/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Владимиренко С.В.

суддів: Ходаківської І.П.

Демидової А.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) апеляційні скарги Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни

на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025

у справі №910/5251/25 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Служби зовнішньої розвідки

до Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни

про стягнення 132 341,00 грн

ВСТАНОВИВ:

Служба зовнішньої розвідки (далі - позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни (далі - відповідач) про стягнення 132 341,00 грн, з яких: 7 491,00 грн грн пеня за період з 21.12.2024 по 23.12.2024, 124 850,00 грн штраф (25% від загальної ціни Договору у разі одностороннього розірвання договору), нараховані за неналежне виконання відповідачем умов Договору №554/24 про закупівлю послуг за державні кошти від 27.09.2024.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови укладеного між позивачем та відповідачем Договору № 554/24 про закупівлю послуг за державні кошти від 27.09.2024 в частині встановленого строку надання послуг.

Господарський суд міста Києва рішенням від 30.09.2025 у справі №910/5251/25 позов задовольнив повністю. Стягнув з Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни на користь Служби зовнішньої розвідки України суму пені в розмірі 7 491,00 грн, суму штрафу в розмірі 124 850,00 грн, суму судового збору в розмірі 2 422,40 грн та суму витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 90, 00 грн.

Задовольняючи повністю позов, суд першої інстанції встановив, що відповідачем по Договору надано позивачу послуги по обслуговуванню та діагностиці генераторів, місцезнаходження яких в місті Києві, в той же час генератори, місцезнаходження яких в Закарпатській та Хмельницькій областях залишились без обслуговування та діагностики з боку відповідача, а отже відповідач не виконав свого обов`язку з надання послуг в повному обсязі у встановлений у Договорі строк, а тому, дії позивача щодо одностороннього розірвання Договору, суд вважав правомірними та такими, що тягнуть за собою відповідні правові наслідки.

Суд першої інстанції надав оцінку запереченням відповідача проти позовних вимог, який в обґрунтування поважності пропуску строку надання послуг по Договору зазначив, що список працівників для надання послуг у Закарпатській та Хмельницькій області погоджений був позивачем листом від 11.12.2024, тобто у пізній строк, а тому період з 12.12.2024 по 20.12.2025 для виконання робіт був вкрай коротким для надання послуги.

Так, Господарський суд міста Києва вказав, що в період з 31.10.2024 по 20.12.2024 погоджені сторонами працівники надавали послуги по Договору на об`єктах позивача, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг).

На переконання суду першої інстанції, заперечення відповідача щодо того, що погодження списку працівників відбулось лише 11.12.2024 не знаходить свого підтвердження в матеріалах справи, з огляду на виконання цими працівниками робіт на об`єктах позивача у період який передував даті листа позивача від 11.12.2024.

Здійснивши перевірку наведеного позивачем розрахунку суми пені та суми штрафу суд встановив, що він є обґрунтованим та правомірним, а тому позовні вимоги у цій частині задоволені у повному обсязі.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням, Фізична особа-підприємець Горбачова Валентина Сергіївна звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/5251/25 скасувати; ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач наполягає на правильній оцінці обставин справи та це впливає на вирішення правовідносин сторін, оскільки запізне погодження позивачем списку працівників створює прострочення кредитора (ст. 613 ЦК України), відсутність вини відповідача у невиконанні зобов`язання у строк (ст. 614 ЦК України), а також позбавляє відповідача від наслідків прострочення встановленого договором строку виконання зобов`язання. На переконання апелянта, зазначені обставини доводять відсутність підстав для задоволення позову в даній справі.

Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2025 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/5251/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.

Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 27.10.2025 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/5251/25; розгляд апеляційної скарги призначив у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

17.11.2025 до Північного апеляційного господарського суду від Служби зовнішньої розвідки надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, в якому позивач наголошує, що укладаючи Договір №554/24 від 27.09.2024, сторони за взаємною домовленістю погодили не тільки взаємні права та обов`язки сторін, а й організаційні моменти надання послуг за Договором, кінцевий строк надання послуг, відповідальність за порушення взях на себе зобов`язань, у тому числі і порядок зміни та припинення умов Договору. Позивач їх розцінює обов`язковими, достатніми та належними для виникнення взаємних прав та обов`язків. Тому твердження відповідача, як однієї з підстав до оскарження рішення суду першої інстанції, щодо необхідності погодження списків його працівників перед кожним допуском до об`єктів Замовника не витримує жодної критики, адже такої умови укладеним Договором не передбачено як і не передбачено іншого порядку застосування штрафних санкцій. Тому виходячи з правового аналізу норм чинного законодавства України, позивач вважає, що його вимоги щодо сплати відповідачем штрафних санкцій за порушення взятого ним зобов`язання за Договором є цілком законними та такими, що відповідають умовам як укладеного Договору так і вимогам чинного законодавства.

За змістом частини 3 статті 270 ГПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених частиною 10 цієї статті та частиною 2 статті 271 цього Кодексу.

Частиною 10 статті 270 ГПК України унормовано, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до частини 5 статті 12 ГПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені скаржниками доводи та вимоги апеляційних скарг, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 27.09.2024 між Службою зовнішньої розвідки України (замовник, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Горбачовою Валентиною Сергіївною (виконавець, відповідач) було укладено Договір №554/24 про закупівлю послуг за державні кошти (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. умов якого замовник доручає, а виконавець приймає на себе зобов`язання в порядку та на умовах, визначених у цьому Договорі, надати послуги з технічного обслуговування та діагностики дизель-генераторів (далі - послуги), код CPV 50530000-9 «Послуги з ремонту і технічного обслуговування техніки», КЕКВ 2240.

Згідно із п. 3.1. Договору ціна складає 499 400,00 грн без ПДВ. ПДВ не нараховується згідно з чинним законодавством.

Розрахунки за даним Договором здійснюються замовником лише за фактично надані послуги на підставі акту приймання-здачі наданих послуг протягом 10 календарних днів з дня його підписання, але з можливістю відстрочки платежу до кінця бюджетного року. (п. 4.2. Договору).

Пунктом 5.1. Договору визначено, що місце надання послуг: м. Київ, Закарпатська область, Хмельницька область.

Послуги надаються до 20.12.2024 (п. 5.2. Договору).

Відповідно до п. 6.2.2. Договору у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань виконавцем, замовник зобов`язаний в односторонньому порядку розірвати цей Договір шляхом письмового повідомлення виконавця засобами поштового зв`язку (цінним листом з описом вкладення).

Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє щодо бюджетних зобов`язань до 31.12.2024, а стосовно інших зобов`язань, взятих сторонами за договором - до повного їх виконання (п.10.1. Договору).

Додатком №1-№2 до Договору сторонами узгоджено специфікацію та технічну специфікацію із переліком генераторів, які підлягають обслуговуванню та діагностиці і зазначено місце їх розташування.

На виконання умов Договору відповідачем було надано послуги на суму 481 400, 00 грн, що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг):

- №71 від 31.10.2024 на суму 42 100,00 грн;

- №74 від 10.12.2024 на суму 97 000,00 грн;

- №84 від 19.12.2024 на суму 285 300,00 грн;

- №87 від 20.12.2024 на суму 30 000,00 грн;

- №89 від 20.12.2024 на суму 27 000,00 грн.

У зв`язку з неповним наданням відповідачем погоджених Договором об`ємом послуг, позивач направив на адресу місцезнаходження відповідача лист вих. №16/4/6055 від 24.12.2024, в якому повідомив про розірвання Договору в односторонньому порядку на підставі п. 6.2.2. Договору (направлення відповідачу листа від 24.12.2024 підтверджується накладною №671 з описом вкладення у цінний лист).

24.01.2025 позивач направив відповідачу претензію №3/3/39/Бі від 22.01.2025 про сплату штрафних санкцій на суму 132 341,00 грн, нарахованих у зв`язку із неналежним виконанням Договору. Направлення відповідачу претензії підтверджується описом вкладення у цінний лист №670, фіскальним чеком від 24.01.2025 та накладною Укрпошта.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань щодо поставки товару позивач нарахував пеню у розмірі 0,5% ціни Договору, за кожний день прострочення з 21.12.2024 по 23.11.2024, що становить 7 491, 00 грн та штраф у розмірі 25% від суми Договору у разі одностороннього розірвання договору з підстав визначених пунктом 6.2.2 Договору , що становить 124 850, 00 грн.

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно із статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. При цьому якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 901, частина перша статті 903 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Згідно зі статтею 907 Цивільного кодексу України договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, встановлених цим Кодексом, іншим законом або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом.

Отже, розірвання договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість його одностороннього розірвання. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути передбачені законом або безпосередньо в договорі та можуть як ставитись в залежність від вчинення/невчинення сторонами договору певних дій, так і без будь-яких додаткових умов (безумовне право сторони на відмову від договору).

Згідно зі статтею 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1). Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (частина 2).

Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що договір може бути розірваний одним із таких способів: - за згодою (домовленістю) сторін, що є загальним правилом (частина перша); - в судовому порядку на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (частина друга); - в односторонньому порядку однією із сторін, якщо право на односторонню відмову від договору передбачене договором або законом (частина третя).

У п. 6.2.2. Договору сторони передбачили, що у разі невиконання (неналежного виконання) зобов`язань виконавцем, замовник зобов`язаний в односторонньому порядку розірвати цей Договір шляхом письмового повідомлення виконавця засобами поштового зв`язку (цінним листом з описом вкладення).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач скористався своїм правом передбаченим п. 6.2.2 Договору про одностороннє розірвання договору про закупівлю послуг за державні кошти №554/24 від 27.09.2024, через невиконання виконавцем зобов`язань.

У пункті 7.2. Договору сторони погодили, що за порушення строків надання послуг виконавець сплачує замовнику пеню у розмірі 0,5% ціни Договору за кожний день прострочення.

У разі одностороннього розірвання Договору з підстав визначених п. 6.2.2. Договору виконавець сплачує на користь замовника штраф у розмірі 25% від ціни Договору протягом 5 робочих днів з дати розірвання Договору (пункт 7.5. Договору).

Суд першої інстанції погодився, що відповідачем було порушено умови договору щодо своєчасного надання послуг, що тягне за собою відповідальність у вигляді штрафу та пені згідно пункту 7.2. та пункту 7.5. Договору.

Відповідно до статті 167 Цивільного кодексу України держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Держава може створювати юридичні особи публічного права (державні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Держава може створювати юридичні особи приватного права (підприємницькі товариства тощо), брати участь в їх діяльності на загальних підставах, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями статей 626-629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, за змістом якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Принцип свободи договору полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати:

- можливість укласти договір або утриматися від його укладення;

- можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Отже, одним із ключових елементів цивільного права є автономія волі учасників цивільних відносин. Законодавець передбачив, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, не врегульовані цими актами. Сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, але не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в них прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 Цивільного кодексу України).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 11.01.2024 у справі № 916/1247/23, особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки.

Договір - це універсальний регулятор, який покликаний забезпечити регулювання приватноправових відносин та є підставою для встановлення, зміни чи припинення суб`єктивних прав і обов`язків, створення інших наслідків саме для його сторін.

Отже, нарахування позивачем пені та штрафу є правомірним.

Відповідач у суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції зазначає, що відповідачем було надано суду лист позивача від 11.12.2024 щодо погодження списку працівників для надання послуг у Закарпатській та Хмельницькій області та даним листом підтверджувався список працівників для надання послуг у Закарпатській та Хмельницькій області. Оскільки список працівників був погоджений позивачем лише 11.12.2024, а тому період з 12.12.2024 по 20.12.2025 року був вкрай коротким для надання послуги.

Пунктом 6.3.2. передбачено обов`язок Виконавця протягом 5 днів з моменту підписання Договору надати Замовнику список своїх працівників та автомобілів (копії документів), яких планується залучити до надання послуг на об`єкти Замовника разом з супровідним листом.

Згідно пункту 11.4. Договору Виконавець надає Замовнику списки працівників згідно з Додатком 3 до Договору. Замовник може відмовити окремим працівникам Виконавця в доступі до своїх приміщень без будь-яких пояснень. В такому разі Виконавець може надати список інших працівників.

30.08.2024 на електронну адресу уповноваженої особи позивача ФОП Горбачова Валентина Сергіївна направила список працівників для здійснення перевірки працівників у кількості 4-х осіб: Наймибутко О.В., Лисак С.Л., ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які планувались бути залученими для надання послуг з обслуговування дизель-генераторів на об`єктах позивача.

Позивач у суді першої інстанції зазначив, що після оформлення допусків на зазначених осіб уповноваженою особою Замовника 04.11.2024 було повідомлено Виконавця у телефонному режимі, що всі співробітники Виконавця пройшли перевірку та допущені на об`єкти Замовника, для надання послуг за місцем розташування, передбаченого пунктом 5.1. Договору.

Позивач у свою чергу на вказані доводи вказав, що твердження відповідача щодо погодження Замовником списків працівників наприкінці строку надання послуг не відповідає дійсності, оскільки, допуск працівників Виконавця на територію об`єктів Замовником був забезпечений задовго до надсилання самого листа за вих. №16/4/5808 від 11.12.2024 Замовником Виконавцю; у зазначені календарні дати визначене поіменне коло осіб вже надавали послуги Замовнику відповідно до специфікації Договору до надсилання листа за вих. №16/4/5808 від 11.12.2024 Замовником Виконавцю; будь-яких листів про відмову у допуску та територію Замовника останній Виконавцю не надсилав. Позивач наголосив, що оскільки всі працівники були допущені, послуги надавались, тому Замовник забезпечив фронт робіт для Виконавця, з виконанням якого останній не справився відповідно до вимог умов укладеного Договору.

Суд першої інстанції, заперечення відповідача щодо того, що погодження списку працівників відбулось лише 11.12.2024 вказав, що такі твердження не знайшли свого підтвердження, з огляду на виконання вказаними в листі працівниками робіт на об`єктах позивача у період який передував даті листа позивача від 11.12.2024.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими доводами позивача та суду першої інстанції, що Замовником було забезпечено пропуск та доступ на об`єкти з метою надання послуг зазначеним поіменно у переліку 4 особам, тобто саме ту кількість та саме тих осіб, які планувались бути залучені Виконавцем до надання послуг на об`єктах Замовника.

Слід зауважити, що відповідачем, також, не доведено суду неможливість надання послуг з 12.12.2024 по 20.12.2024.

Порушенням зобов`язання на підставі статті 610 Цивільного кодексу України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 Цивільного кодексу України).

В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 зазначав, що Цивільний кодекс України, передбачає, що неустойка встановлюється договором або законом. Тобто неустойка має договірний (добровільний) характер, що встановлюється за ініціативою сторін зобов`язання; а також імперативний характер (встановлений законом), тобто договірно-обов`язковий, умови про яку включаються в договір через підпорядкування імперативним вимогам правової норми. При цьому для деяких видів зобов`язань неустойка встановлюється законом іншим нормативно-правовим актом безпосередньо, а тому сторони відповідно зобов`язання підпорядковуються існуючим правилам про неустойку стосовно як її розміру, так і порядку та умов про її стягнення, хоча при цьому не укладають не тільки угоди про неустойку, але і безпосередньо договору.

За приписами частини 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Поширене застосування неустойки саме з метою забезпечення договірних зобов`язань обумовлено насамперед тим, що неустойка є зручним інструментом спрощеної компенсації втрат кредитора, викликаних невиконанням або неналежаним виконанням боржником своїх зобов`язань.

Неустойка як господарсько-правова відповідальність за порушення договірних зобов`язань започатковує визначеність у правовідносинах за зобов`язаннями, а саме - відповідальність має настати щонайменше в межах неустойки. Тобто неустойка підсилює дію засобів цивільно-правової відповідальності, робить їх достатньо визначеними, перетворюючи в необхідний, так би мовити, невідворотній наслідок правопорушення. Отже, неустойка стає оперативним засобом реагування у разі порушення або неналежного виконання зобов`язання, яким можна скористатись як тільки було порушено зобов`язання, не чекаючи викликаних ним негативних наслідків (в тому числі у вигляді збитків).

Отже, завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та як міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 7 491, 00 грн за період з 21.12.2024 по 23.12.2024 та 124 850, 00 грн штрафу у разі одностороннього розірвання Договору є документально обґрунтованими, а їх розрахунок арифметично правильним.

Водночас, Згідно із частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.

Висновок щодо застосування норм права, а саме статті 551 ЦК України, неодноразово послідовно викладався Верховним Судом.

Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.

При цьому, ні у зазначеній нормі, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).

Верховний Суд виснував, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.

За наслідками розгляду справи №911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 виклала, зокрема, такі висновки: «розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків; отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання; у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;

- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;

- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 ЦК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;

- категорії «значно» та «надмірно», які використовуються в статті 551 ЦК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;

- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);

- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;

- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду…;

- … індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи в їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі №911/952/22 та постановах Верховного Суду від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 29.04.2025 у справі № 922/2249/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23.

Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми в якості неустойки змінює її дійсне правове призначення.

Неустойка має на меті насамперед стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.

Наведені висновки узгоджуються з приписами законодавства, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій з метою недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності.

У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним у судовій практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).

Отже, колегія суддів зазначає, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому це питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань.

Водночас судом апеляційної інстанції при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій, взято до уваги доводи відповідача, що відповідач мала намір завершити належне виконання послуг стосовно генераторів Закарпатської області після 20.12.2024 (з наступного робочого дня - 23.12.2024), однак, позивачем було повідомлено про відмову від подальшого виконання договору.

Північний апеляційний господарський суд враховує, що ціна Договору складає 499 400,00 грн та на виконання умов Договору відповідачем було надано послуги на суму 481 400, 00 грн, а розмір невиконаної частини Договору складав 18 000,00 грн.

Заявлений позивачем розмір штрафу у сумі 124 850, 00 грн є надмірно великими у порівнянні з ціною невиконаних відповідачем робіт, значною мірою порушує баланс інтересів сторін Договору з огляду на відсутність фактичних збитків у позивача при наявності вже наданих відповідачем послуг з метою практичного виконання умов Договору, від якого позивач в односторонньому порядку відмовився.

Розглянувши наведені доводи відповідача, суд апеляційної інстанції зазначає, що наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми в якості неустойки спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.

З урахуванням міркувань розумності та справедливості, необхідності дотримання балансу інтересів сторін, у цьому конкретному випадку, суд апеляційної інстанції зазначає про наявність низки виняткових обставин, з якими законодавство пов`язує можливість реалізації судом дискреційних повноважень щодо зменшення розміру пені. За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, в цьому випадку, обґрунтованим, розумним та справедливим буде зменшення розміру пред`явленого до стягнення штрафу (в розмірі 124 850, 00 грн) на 50 % (до 62 425, 00 грн).

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що, у даному випадку, стягнення з відповідача штрафу в сумі 62 425, 00 грн та пені в сумі 7 491, 00 грн буде адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника та, одночасно з цим, буде засобом недопущення використання неустойки як інструменту отримання додаткових доходів кредитором.

Відповідно до частини 1 статті 73, статей 76, 77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно із частиною 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частинами 4, 5 статті 236 ГПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (рішення ЄСПЛ від 05.02.2009 у справі «Олюджіч проти Хорватії»). Принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (рішення ЄСПЛ від 03.07.2014 у справі «Мала проти України», від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України»).

Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (рішення ЄСПЛ від 21.03.2000 у справі «Дюлоранс проти Франції», від 07 березня 2006 року у справі «Донадзе проти Грузії»).

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19.04.1994 у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).

Якщо подані стороною доводи є вирішальними для результату провадження, такі доводи вимагають прямої конкретної відповіді за результатом розгляду (рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 у справі «Руїс Торіха проти Іспанії», від 23.06.1993 у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії»).

Водночас ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» ЄСПЛ також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.

У пункті 53 рішення ЄСПЛ у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.

Судом апеляційної інстанції при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні відповіді доводам апелянтів із посиланням на норми матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.

Зважаючи на неправильне застосування норм матеріального права судом першої інстанції, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни підлягає частковому задоволенню, рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/5251/25 підлягає скасуванню в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни на користь Служби зовнішньої розвідки України суму штрафу в розмірі 62 425, 00 грн (з урахуванням застосування судом апеляційної інстанції своїх дискреційних повноважень щодо зменшення пені на 50%), з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити частково.

Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосуванням судом свого права на таке зменшення, передбаченого законодавством. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.12.2024 у справі №922/1248/24, від 03.04.2018 у справі №902/339/16, від 10.03.2021 у справі №904/5702/19 (на яку також посилається скаржник у касаційній скарзі), від 14.06.2022 у справі №905/2135/19.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни на рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/5251/25 задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.09.2025 у справі №910/5251/25 скасувати в частині стягнення з Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни на користь Служби зовнішньої розвідки України суму штрафу в розмірі 62 425, 00 грн та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково, виклавши резолютивну частину рішення у наступній редакції:

«Стягнути з Фізичної особи-підприємця Горбачової Валентини Сергіївни (ідентифікаційний код НОМЕР_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ) на користь Служби зовнішньої розвідки України (, місцезнаходження: 04107, м. Київ, вул. Нагірна, буд. 24/1) пеню у розмірі 7 491,00 грн (сім тисяч чотириста дев`яносто одна гривна 00 копійок), штраф у розмірі 62 425, 00 грн (шістесят дві тисячі чотириста двадцять п`ять гривень 00 копійок), судовий збір у розмірі 2 422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок) та суму витрат, пов`язаних з розглядом справи в розмірі 90,00 грн (дев`яносто гривень 00 копійок).».

3. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.

4. Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи №910/5251/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені у статтях 287, 288, 289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова