УХВАЛА

про відмову у видачі судового наказу

м. Київ

26.12.2025Справа № 910/15845/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., розглянувши заяву стягувача Приватного виконавця Гненного Дмитра Анатолійовича (0340, м. Київ, проспект Голосіївський, 86/1, РНОКПП НОМЕР_1 ) про видачу судового наказу за вимогою до боржника - Фізичної особи - підприємця Мухіна Олега Яковича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про стягнення 28000,00 грн. боргу за Договором поставки № 75 від 27.08.2025 року, а також 242,24 грн. судового збору,

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва надійшла заява Приватного виконавця Гненного Дмитра Анатолійовича про видачу судового наказу за вимогою до боржника - Фізичної особи - підприємця Мухіна Олега Яковича про стягнення за Договором поставки № 75 від 27.08.2025 року заборгованості в сумі 28 000,00 грн.

За приписами ч. 1 ст. 147 ГПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 148 цього Кодексу.

У відповідності до приписів ч.1 ст. 148 ГПК України судовий наказ може бути видано тільки за вимогами про стягнення грошової заборгованості за договором, укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 148 ГПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Частиною 2 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Також суд зазначає, що згідно п.п. 4 та 5 ч. 2 ст. 150 ГПК України у заяві повинно бути зазначено вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, а також перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги; відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 150 ГПК України до заяви про видачу судового наказу додаються інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків. Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідними доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 Господарського процесуального кодексу України у заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), вказівку на статус фізичної особи - підприємця (для фізичних осіб - підприємців), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника, відомості про наявність або відсутність у заявника електронного кабінету; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

В свою чергу суд зауважує, що за приписами частини 1 статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу.

Зокрема, згідно ч. 2 ст. 4 ГПК України до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають право звернутись юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Так, відповідно до ч.3 ст.147 ГПК України заявником та боржником в наказному провадженні можуть бути юридичні особи та фізичні особи-підприємці.

Згідно п.1 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

З огляду на положення ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 904/1083/18.

Дослідивши матеріали заяви про видачу судового наказу судом встановлено, що остання подана Приватним виконавцем Гненним Дмитром Анатолійовичем з вимогами про стягнення з боржника заборгованості за Договором поставки № 75 від 27.08.2025 року, укладеним між приватним виконавцем Гненним Д.А. як покупцем та ФОП Мухіним О.Я. як постачальником, тобто приватний виконавець Гненний Д.А. укладав договір поставки як самозайнята особа, яка провадить незалежну професійну діяльність.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В свою чергу в частині 2 статті 16 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», який визначає основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус, зазначено, що приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VI самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем (за виключенням випадку, передбаченого пунктом 65.9 статті 65 цього Кодексу) та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Дані про суб`єктів незалежної професійної діяльності не включаються до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, а включаються до відповідних державних реєстрів за напрямами професійної діяльності (Єдиний реєстр приватних виконавців України, Єдиний реєстр нотаріусів, Єдиний реєстр адвокатів України, Єдиний реєстр арбітражних керуючих України та ін.).

Таким чином, приватний виконавець є самозайнятою особою, яка провадить незалежну професійну діяльність.

В свою чергу самозайнята особа це фізична особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у праві № 701/281/18-ц).

Фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на провадження незалежної професійної діяльності, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - самозайнята особа. При цьому правовий статус «самозайнята особа» сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.

Близький за змістом висновок сформульовано у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 743/534/16-ц, від 06 червня 2018 року у справі № 910/16713/15.

Так, звертаючись до суду з відповідним поданням/заявою або оскаржуючи в апеляційному або касаційному порядку судове рішення, приватний виконавець, як самозайнята особа, яка провадить незалежну професійну діяльність та наділена державою повноваженнями забезпечувати виконання судового рішення, набуває певні процесуальні права та обов`язки учасника судового процесу.

При цьому Господарський процесуальний кодекс України не виокремлює самозайнятих осіб (до яких відноситься приватний виконавець) як учасників судового процесу - позивачів/стягувачів або відповідачів, відтак, на переконання суду, вказаних осіб необхідно ідентифікувати саме як громадян України, які звертаються до суду з заявою та мають право користуватися відповідними процесуальними правами та нести відповідні процесуальні обов`язки.

Додатково судом враховано, що суб`єкт незалежної професійної діяльності не відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з професійною діяльністю, усім своїм майном, оскільки відповідно до спеціального законодавства, яке регулює той чи інший вид професійної діяльності, передбачені спеціальні умови здійснення такої діяльності. Зокрема, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачається відкриття приватним виконавцем спеціальних рахунків для здійснення професійної діяльності, зокрема, для здійснення витрат виконавчого провадження та отримання винагороди, а також передбачене обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності, за рахунок якого здійснюється відшкодування спричиненої приватним виконавцем шкоди третім особам.

Враховуючи вищевикладене, оскільки вимога про видачу судового наказу б/н від 18.12.2025 року про стягнення заборгованості ґрунтується на Договорі поставки № 75 від 27.08.2025 року, укладеному стягувачем (заявником) саме як приватним виконавцем, та подана від імені приватного виконавця Гненного Д.А., виходячи зі змісту спірних правовідносин та суб`єктного складу спір між сторонами не є спором двох суб`єктів господарювання, відтак дана заява не підлягає розгляду в суді господарської юрисдикції .

За змістом п.4 ч.1 ст.152 Господарського процесуального кодексу України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо наявні обставини, визначені у частині першій статті 175 цього Кодексу.

Зокрема, пунктом 1 частини першої статті 175 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства.

При цьому суд наголошує, що перебування Гненного Д.А. в статусі приватного виконавця станом на час підписання спірного договору та зазначення його в якості стягувача в даній заяві про видачу судового наказу, не змінює статусу стягувача у даних правовідносинах з фізичної особи на суб`єкта підприємницької діяльності, а відтак в розумінні господарського процесуального законодавства унеможливлює застосування процедури наказного провадження за заявою Приватного виконавця Гненного Д.А. про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ФОП Мухіна О.Я. заборгованості, у зв`язку з чим суд відмовляє у видачі такого судового наказу на підставі п.4 ч.1 ст. 152 ГПК України.

Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 153 Господарського процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 152 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою.

З урахуванням вищевикладеного, оскільки заява з визначеним суб`єктним складом та змістом заявлених вимог не підлягає розгляду за правилами господарського судочинства в порядку наказного провадження, одночасно суд роз`яснює стягувачу про право звернутися з тими самими вимогами до відповідного суду загальної юрисдикції.

У відповідності до ст.ст. 147, 148, 150, п. 4 ч. 1 ст. 152, ст.ст. 153-155, 175 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Приватному виконавцю Гненному Д.А. у видачі судового наказу за вимогою про стягнення з Фізичної особи-підприємця Мухіна Олега Яковича заборгованості в розмірі 28 000,00 грн. за Договором поставки № 75 від 27.08.2025 року.

2. Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст.ст. 254 - 257 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя А.М.Селівон