ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" грудня 2025 р. Справа№ 910/7393/24

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Гаврилюка О.М.

Суліма В.В.

за участю секретар судового засідання: Гончаренка О.С.

представників сторін:

від позивача: Гуленко Ю.М.

від відповідача-1: Горкуша В.В.

від відповідача-2: Мельничук Ю.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025, повний текст якого складений 16.04.2025,

у справі № 910/7393/24 (суддя Марченко О.В.)

за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб

до 1. ОСОБА_1 ,

2. ОСОБА_2

про стягнення 682 226 782,24 грн

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - позивач, Фонд) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (відповідач-1) та ОСОБА_2 (відповідача-2) про солідарне стягнення шкоди (збитків) у сумі 682 226 782,24 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що рішення акціонера/контролера Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» (далі - Банк) та дії керівників Банку ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) не були сумлінними та добросовісними, безпристрасними, оскільки останні, зловживаючи власним розсудом, прийняли протиправні та необґрунтовані рішення щодо укладення правочинів з пов`язаними товариствами, спрямовані на виведення активів з Банку, та всупереч інтересів Банку і його кредиторів, результатом чого стала неплатоспроможність Банку та неможливість проведення розрахунків з кредиторами Банку. Внаслідок цього саме відповідачі несуть повну та солідарну відповідальність за здійснення збиткової діяльності суб`єкта господарювання, що є підставою для стягнення з останніх шкоди (збитків) у сумі 682 226 782,24 грн.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 у позові Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що Фонд, вказуючи на протиправність поведінки ОСОБА_1 , зазначив, що останній був власником істотної участі Банку через ТОВ «Екосіпан», а тому, у будь-якому випадку, має нести цивільну відповідальність.

Проте, у рішенні правління НБУ від 23.05.2016 №14/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» чітко вказано, що Банк було віднесено до категорії неплатоспроможних через проведення Банком операцій, що призвели до збільшення зобов`язань Банку перед фізичними особами в межах гарантованої суми відшкодування за рахунок зменшення зобов`язань перед юридичною особою. Тобто, Банк було визнано неплатоспроможним не у зв`язку з укладенням договору №1905, як помилково вказує Фонд в обґрунтування своїх позовних вимог, а у зв`язку з обставинами, зазначеними у рішенні правління НБУ від 23.05.2016 №14/БТ.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем належними, допустимими та вірогідними доказами не доведено факту протиправної поведінки відповідачів під час укладення договору №1905 та розміру заподіяної Банку шкоди. Отже, позивачем не доведено наявність повного складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності неправомірної поведінки відповідачів під час укладення спірних правочинів та причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та завданою Банку шкодою.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що у даній справі Фонд є позивачем, однак, не є потерпілою особою у конкретних правовідносинах, тому відшкодування шкоди, завданої Банку (якщо таке мало місце), підлягає відшкодуванню саме на користь Банку як потерпілої сторони. Таким чином, суд вважав, що даний позов подано неналежним позивачем, що, у свою чергу, є також самостійною підставою для відмови у задоволенні позову Фонду.

Стосовно заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, то за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Водночас, беручи до уваги, що судом зроблено висновки про необґрунтованість заявленого Фондом позову, суд зазначив, що наслідки спливу позовної давності у даному випадку не застосовуються.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб подав апеляційну скаргу до Північного апеляційного господарського суду, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач посилається на те, що рішенням єдиного акціонера Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Екосіпан» № 4 від 18.05.2016, прийнято укласти нікчемний договір факторингу №1905, який ухвалено єдиним акціонером внаслідок вирішального впливу ОСОБА_1 як контролера та власника істотної участі у Публічному акціонерному товаристві "Банк Михайлівський". Подальше його виконання в.о. Голови правління ОСОБА_2 категорично протирічило інтересам Банку, було економічно невигідним та надмірно ризиковим, що завдало збитків Публічному акціонерному товариству "Банк Михайлівський".

Також апелянт посилаючись на судову практику, зазначає, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній запис про припинення Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" як юридичної особи, тому повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як ліквідатора банку не припинено, отже в межах даної справи він звернувся з даним позовом від імені та в інтересах Банку.

Апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про недоведеність позивачем складу деліктного порушення без мотивованого пояснення зроблених висновків, ґрунтовного аналізу аргументів Фонду, оцінки долучених доказів, встановлення всіх обставин справи, які належать до предмета доказування, зокрема, не оцінив дії відповідачів на предмет дотримання вимог чинного законодавства та їх фідуціарних обов`язків, не проаналізувавши дії/бездіяльність відповідачів на предмет дотримання приписів нормативних актів, які регулюють банківську діяльність.

Зокрема, скаржник вказує, що суд не надав оцінку як незаконному рішенню єдиного акціонера банку ТОВ «Екосіпан» №4 ввід 18.05.2016, так і нікчемному договору факторингу №1905 від 19.05.2016, не з`ясував та не встановив економічну доцільність (вигоду або прибуток для Банку) його укладення в період перебування Банку у статусі проблемного.

Апелянт звертає увагу, що судом неповністю встановлено всі обставини справи, що призвело до хибного висновку про відсутність в діях відповідачів складу цивільного правопорушення.

Апелянт також зауважує, що судом не надано оцінку протиправної поведінці ОСОБА_1 як контролера та бенефіціарного власника Банку, та не надано жодної оцінки протиправним діям ОСОБА_2 , як керівника Банку з точки зору належного дотримання ним фідуціарних обов`язків.

Скаржник вважає, що суд безпіставно відхилив доводи преюдиційності судового рішення у справі №910/11298/16, якими було встановлено факт порушення Банком обмежень НБУ та положень законодавства при укладенні нікчемного договору факторингу №1905 від 19.05.2016. Так, апелянт звертає увагу, що укладення договору факторингу №1905 відбулось за безпосередньої участі ОСОБА_2 , як керівника Банку, який і підписав такі договори, організувавши виконання рішення Загальних зборів акціонерів Банку №4 від 18.05.2016, яке було прийнято за безпосереднього вирішального впливу ОСОБА_1 , як контролера Банку та мажорітарного власника єдиного акціонера банку в особі ТОВ «Екосіпан». Обставини, встановлені у даному рішенні, на думку апелянта, додатково підтверджують цілеспрямований, протиправний характер дій відповідачів, які свідомо порушували встановлені для Банку обмеження, чинні норми законодавства, не зважаючи на свої обов`язки діяти в інтересах Банку, прийняли рішення та вчинили дії на виведення коштів з Банку, чим заподіяли йому збитків.

Крім того, скаржник наголошує на тому, що судом не було надано оцінки встановленим у Звіті Національного банку України про інспектування діяльності ПАТ «Банк Михайлівський» фактам протиправної поведінки керівників Банку у сфері управління ризиковою діяльністю та загальним ним керівництвом.

Водночас апелянт зазначає, що суд невірно врахував твердження Фонду щодо пістав та обставин віднесення Банку до категорії неплатоспроможних, оскільки доведення зв`язку між діями відповідачів, ухваленим рішенням, укладеними договорами та неплатоспроможністю ПАТ «Банк «Михайлівський» не є визначальними обставинами. Предметом позову є відшкодування збитків (шкоди), заподіяних відповідачами Банку внаслідок їх протиправної поведінки. Апелянт вказує, що судом не було враховано висновок, наведений у постанові Верховного Суду від 18.03.2024 у справі 910/12955/20.

Апелянт зауважує на тому, що судом першої інстанції не враховано правові висновки, наведені у постановах Верховного Суду, які є релевантними до даної справи.

27.08.2025 позивач надав до Північного апеляційного господарського суду додаткові пояснення, а саме судову практику Верховного Суду, а саме у постановах від 19.06.2025 у справі №910/686/20, від 05.02.2024 у справі №910/4149/21, від 18.03.2024 у праві № 910/15955/20.

Також 04.11.2025 позичем надано додаткові письмові пояснення щодо суб`єктного складу з урахуванням предмету позову; обґрунтування розміру завданих збитків відповідачами; відліку строку позовної давності, які прийняті судом апеляційної інстанції відповідно до вимог ст.ст. 42, 269 ГПК України.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач-1 у своєму відзиві, наданому до суду 03.06.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.

Крім того, відповідач-1 зазаначає, що за наявності права на звернення до суду Фонд має керуватися та дотримуватися усіх матеріальних та процесуальних положень законодавства України. Фонд звернувся до суду з посиланнями на статті 541, 1166, 1190 ЦК України про відшкодування шкоди, яка завдана Банку, на свою власну користь при тому, що Фонд не є потерпілою особою, а є лише органом, якому законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб відповідно до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та статті 53 ГПК України.

Відповідно до зазначених норм, шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується із загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц (пункти 82, 83), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.22), від 22.09.2020 у справі № 918/631/19 (пункт 69), від 28.09.2021у справі № 761/45721/16-ц (пункт 58)).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження щодо прийняття в управління майна (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно Банку.

Так, відносно ПАТ «Банк Михайлівський» не завершено ліквідаційну процедуру, а тому Фонд відповідно має право на звернення до суду в інтересах та на користь ПАТ «Банк Михайлівський» (відповідно Банк має бути позивачем в інтересах якого діє Фонд) з позовними вимогами про відшкодування (збитків), завданої Банку, має право управління майном (коштами) ПАТ «Банк Михайлівський», проте Фонд (позивач) не має права отримання у судовому порядку на власну користь коштів з відшкодування шкоди (збитків), заподіяної ПАТ «Банк Михайлівський», до моменту повної його ліквідації.

Також відповідач-1 зауважує, що Фондом не надано належних доказів завдання ПАТ «Банк Михайлівський» збитків (шкоди) саме відповідачами. Долучені до позовної заяви Фондом документи не містять затверджених виконавчою дирекцією Фонду висновків (звітів) щодо виявлення фактів, рішень, дій або бездіяльності відповідачів стосовно ПАТ «Банк Михайлівський» та розміру завданої цими особами шкоди (збитків).

Відповідач-1 також звертає увагу, що Фондом не надано затверджених звітів (висновків), які б підтверджували виявлення фактів рішення, дій або бездіяльності відповідачів стосовно ПАТ «Банк Михайловський», якими завдано шкоду (збитки) Банку, та визначення розміру завданої цими особами шкоди (збитків), що також не підтверджується наданими Фондом документами. За таких обставин, на думку відповідача-1, Фондом не доведено встановлених фактів, рішень, дій або бездіяльності відповідачів стосовно ПАТ «Банк Михайлівський», спрямованих на завдання збитків останньому, та відсутній визначений розмір завданої цими особами шкоди (збитків).

Крім того, відповідач-1 зазначає, що Фонд посилається на те, що рішення про укладення договору факторингу було прийнято ОСОБА_1 , з посиланням на рішення єдиного акціонера ПАТ «Банк Михайловський» в особі ТОВ «Екосіпан» № 4 від 18.05.2016, у якому відсутня інформація щодо присутності ОСОБА_1 або прийняття чи узгодження ним попередньо рішення з цього приводу, відсутній підпис останнього, чим повністю спростовується аргументація Фонду щодо прийняття ОСОБА_1 зазначеного рішення. Відносно договору факторингу № 1905 від 19.05.2025, відповідач-1 зазначає, що цей договір ОСОБА_1 не укладався (не підписувався), та рішення ОСОБА_1 відносно укладення зазначеного договору не приймалося, при цьому Фондом не надано жодного доказу, яке б доводило протилежне.

Відповідач-1 наголошує, що на дату укладення договору факторингу 19.05.2016, ОСОБА_1 відбулося відчуження часток у статутному капіталі ТОВ «Екосіпан», що спростовує викладену Фондом у позовній заяві та апеляційній скарзі інформацію щодо здійснення ОСОБА_1 опосередкованого контролю над ПАТ «Банк Михайлівський» на день підписання договору.

Таким чином, відповідач-1 вважає, що за відсутності протиправної поведінки ОСОБА_1 та збитків Фонду, які б могли завдані внаслідок протиправних дій ОСОБА_1 , відсутній і причинно-наслідковий зв`язок, що є свідченням відсутності складових цивільно-правового правопорушення, при наявності якого могла б настати цивільно-правова відповідальність. Оскільки ОСОБА_1 не вчинялися неправомірні рішення, дії чи бездіяльність, тому відповідно вина останнього щодо завдання збитків (шкоди) ПАТ «Банк Михайлівський» також відсутня.

Відповідач-1 зазначає, що у ОСОБА_2 станом на 19.05.2016 були відсутні повноваження на укладення правочинів (договорів) від імені ПАТ «Банк Михайловський», а тому договір факторингу№ 1905 від 19.05.2016 не може вважатися таким, що укладений від імені ПАТ «Банк Михайлівський», оскільки договір не містить підпису особи, яка станом на 19.05.2016 взагалі була наділена повноваженнями на представлення інтересів та укладення договорів від імені ПАТ «Банк Михайлівський», а ОСОБА_2 не був виконуючим обов`язки Голови Правління, як про це зазначено у договорі.

10.10.2025 відповідач-1 надав до Північного апеляційного господарського суду додаткові пояснення з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 14.01.2025 у справі № 910/11028/20. Так, відповідач-1 вважає, що звернення Фонду з позовною заявою з посиланням на статтю 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у справі № 910/7393/24, зазначивши себе, а не Банк позивачем у справі № 910/7393/24, не може свідчити про звернення Фонду до суду у відповідності до статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 53 ГПК України від імені та в інтересах Банку. З урахуванням того, що Фондом подано позовну заяву від свого власного імені про відшкодування шкоди, завданої Банку, та здійснення стягнення на користь Фонду, тому, на думку відповідача-1, відповідно мали бути викладені складові цивільно-правового правопорушення відповідачів відносно Фонду, проте позовна заява Фонду взагалі такої аргументації не містить.

Також 10.11.2025 відповідачем-1 надано додаткові письмові пояснення щодо суб`єктного складу з урахуванням предмету позову; обґрунтування розміру завданих збитків відповідачами; відліку строку позовної давності, які прийнято судом апеляційної інстанції відповідно до ст.ст. 42, 269 ГПК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.05.2025 матеріали апеляційної скарги Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Майданевич А.Г., судді: Сулім В.В., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 та призначено її розгляд на 30.06.2025.

Судове засідання 30.06.2025 не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Гаврилюка О.М. на лікарняному у період з 30.06.2025 по 02.07.2025.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.07.2025 продовжено строк розгляду справи №910/7393/24 та призначено її розгляд на 04.08.2025.

У судовому засіданні 04.08.2025 колегія судді протокольною ухвалою продовжила строк розгляду справи відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та оголосила перерву у розгляді апеляційної скарги до 22.09.2025.

У судовому засіданні 22.09.2025 колегія судді протокольною ухвалою оголосила перерву у розгляді апеляційної скарги до 13.10.2025.

Колегією суддів у судовому засіданні 13.10.2025 було досліджено матеріали справи, а також всі заяви, заперечення, додаткові пояснення, клопотання учасників процесу, після чого, суд перейшов на стадію судових дебатів. Після судових дебатів, у зв`язку зі складністю справи, великої кількості доказів, наданих учасниками справи (заперечення, додаткові пояснення, клопотання учасників справи подані до суду апеляційної інстанції) оголошено про відкладення стадії ухвалення та проголошення судового рішення на 22.10.2025.

22.10.2025 колегією суддів поновлено судовий розгляд зі стадії доповнень, оскільки під час прийняття рішення було досліджено чисельну кількість відзивів, заяв, заперечень, додаткових пояснень, клопотань учасників справи та інших доказів, у суду апеляційної інстанції виникла необхідність з`ясування у сторін питання щодо суб`єктного складу з урахуванням предмету позову; обґрунтування розміру завданих збитків відповідачами; відліку строку позовної давності. Суд зобов`язав сторін надати додаткові пояснення з цього приводу. Колегія суддів протокольною ухвалою оголосила перерву у розгляді апеляційної скарги до 10.11.2025.

10.11.2025 перед судовим засіданням представниками відповідачів були надані додаткові пояснення. У зв`язку з неможливістю завчасно ознайомитись з поданими поясненнями колегією суддів та представником позивача, суд апеляційної інстанції оголосив перерву у розгляді справи до 24.11.2025 з наданням часу для ознайомлення із зазначеними вище додатковими поясненнями. Представник позивача не заперечував проти надання можливості із ними ознайомлення та надання своїх заперечень.

У судовому засіданні 24.11.2025 представницею відповідача-1 заявлено усне клопотання про відвід судді Майданевича А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025, у зв`язку з оголошенням у місті Києві повітряної тривоги, розгляд справи призначено на 01.12.2025.

25.11.2025 від представника ОСОБА_2 адвоката Мельничук Юрія Леонідовича надійшла заява про відвід судді Майданевича А.Г. у справі №910/7393/24.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 заяви представниці ОСОБА_1 адвокатки Горкуши В.В та представника ОСОБА_2 адвоката Мельничука Ю.Л. про відвід судді Північного апеляційного господарського суду Майданевича А.Г. від розгляду справи № 910/7393/24 визнано необґрунтованими. Матеріали справи №910/7393/24 передано для здійснення визначення складу судової колегії автоматизованою системою відповідно до положень статті 32 Господарського процесуального кодексу України для вирішення питання про відвід судді Північного апеляційного господарського суду Майданевича А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.11.2025 у задоволенні заяв представниці ОСОБА_1 адвокатки Горкуши В.В та представника ОСОБА_2 адвоката Мельничука Ю.Л. про відвід головуючого судді Майданевича А.Г. від розгляду справи № 910/7393/24 відмовлено.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.12.2025 у зв`язку з клопотанням представника відповідача-2 про відкладення розгляду справи через хворобу, колегією суддів оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги на 15.12.2025.

15.12.2025 проголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Обов`язок суду, це дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод (ст. 6 Конвенції).

Належне мотивування судового рішення: демонструє сторонам, що суд почув їхні позиції, а не проігнорував їх; надає сторонам можливість вирішити питання про доцільність його оскарження; забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи; забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям (п.22 Висновку № 3 КРЄС, рішення ЄСПЛ у справі «Мала проти України» від 03.07.2014).

Ефективність справедливого розгляду - сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. (рішення ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії»).

Вмотивованість судового рішення захищає особу від сваволі суду (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).

Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи ( постанова ВПВС від 10.06.2021 у справі № 11-104сам21).

Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, §47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).

Враховуючи викладене, через те що сторонами подавалась чисельна кількість заперечень, додаткових пояснень, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на ст.ст.2,7,13 ГПК України, на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/7393/24 розглядалась протягом розумного строку, з наданням часу учасникам апеляційного провадження для ознайомлення з позицією один одного та з наданням пояснень під час розгляду справи.

Позиції учасників справи

Представник позивача у судовому засіданні 15.12.2025 підтримав доводи апеляційної скарги, з підстав викладених у ній та додаткових поясненнях, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати на ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача-1 та відповідача-2 у судовому засіданні 15.12.2025 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та своїх додаткових поясненнях, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що Постановою Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30.04.2015 №226/БТ встановлено факт здійснення Банком ризикової діяльності, віднесено Банк до категорії проблемних строком до 180 днів та встановлено відповідні обмеження в діяльності Банка.

У подальшому Постановою Правління НБУ від 22.12.2015 №917/БТ «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку» (зі змінами, внесеними постановою правління НБУ від 27.04.2016 №295/БТ) встановлено факт здійснення Банком ризикової діяльності; Банк віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів.

Пунктом 4 зазначеної постанови з дня її прийняття та до кінця строку, визначеного у пункті 3 постанови, для Банка встановлюються обмеження в його діяльності, зокрема:

- не здійснювати кредитних операцій в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття даної постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам (абзац другий пункту 4);

- не здійснювати кредитування/надання коштів/майна у користування акціонерам Банка та пов`язаним з ним особам (абзац четвертий пункту 4).

На період віднесення Банка до категорії проблемних, запроваджено особливий режим контролю за діяльністю Банку та призначено куратором службовця НБУ Александрова О.Г.

Вказана Постанова НБУ прийнята до виконання та доведена до відома посадових осіб Банку розпорядженням Голови правління Дорошенка Ігоря Валерійовича від 23.12.2015 №54.

Рішенням правління НБУ від 23.05.2016 №14/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк Михайлівський» до категорії неплатоспроможних» Банк визнано неплатоспроможним.

На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду від 23.05.2016 №812 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» з 23.05.2016 розпочато процедуру виведення Банка з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Рішенням Фонду від 13.06.2016 №991 продовжувались строки тимчасової адміністрації у Банку з 23.06.2016 до 22.07.2016 включно, а також повноваження уповноваженої особи Фонду.

Також на підставі рішення Правління НБУ від 12.07.2016 №124-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 12.07.2016 №1213 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації Банка з 13.07.2016 до 12.07.2018 включно.

Крім того, рішенням виконавчої дирекції Фонду від 01.09.2016 №1702 змінено уповноважену особу Фонду на Волкова О. Ю. з 05.09.2016.

Рішенням Фонду від 21.06.2018 №1758 продовжено строки здійснення процедури ліквідації Банка строком на два роки з 13.07.2018 до 12.07.2020 включно.

16.10.2020 рішенням виконавчої дирекції Фонду №1843 «Про затвердження Звіту про виконання ліквідаційної процедури ПАТ «Банк Михайлівський» затверджено звіт про виконання ліквідаційної процедури Банка.

Відповідно до інформації, яка відображена у вказаному звіті стосовно задоволення вимог кредиторів Банка, загальна сума незадоволених вимог кредиторів до Банка на дату звіту за балансовим обліком склала 2 697 536 216,76 грн.

Згідно із рішенням виконавчої дирекції Фонду від 06.11.2020 №1921 повноваження під час здійснення ліквідації Банка здійснюється Фондом безпосередньо до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення Банка до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Фонд зазначає, що під час ліквідаційної процедури Банка, позивачем встановлено обставини прийняття відповідачами необґрунтованого рішення про відчуження належних Банку активів (прав вимоги за договорами про надання споживчих кредитів фізичним особам), реалізація яких прямо протирічила інтересам Банка та його кредиторам, тим самим Банку завдано збитків на суму 682 226 782,24 грн.

Як вказує Фонд, підставою позову є протиправна поведінка відповідачів, а саме бенефіціарного власника та контролера Банку ОСОБА_1 та безпосереднього керівника в особі в.о. Голови правління Панфілова Д.О., що проявилась у здійсненні вирішального впливу на єдиного акціонера при ухваленні рішення про укладення Банком нікчемного правочину та його реалізація і виконання, в результаті чого завдано Банку шкоду (збитки).

03.06.2024 Фонд звернувся до пов`язаних з Банком осіб з вимогами про відшкодування заподіяної кредиторам Банку шкоди (збитків), проте такі вимоги Фонду задоволено відповідачами не було.

Обґрунтовуючи заявлений позов, Фонд вказує на те, що ОСОБА_1 станом на 18.05.2016 був та залишається власником істотної участі в Банку опосередковано через Товариство з обмеженою відповідальністю «Екосіпан» (92,501%; далі - TOB «Екосіпан»), якому належить 100% акцій Банка. ОСОБА_1 на момент вчинення протиправних дій був мажоритарним власником та контролером ТОВ «Екосіпан» та Банку, що підтверджується фактом прийняття рішення комісії НБУ з питань нагляду та регулювання діяльності банків про надання згоди на набуття істотної участі у банку від 03.03.2015 №88, відомості про яке містяться на сайті НБУ в описі структури власності Банка.

Фонд зазначає, що напередодні визнання Банка неплатоспроможним (19.05.2016) ОСОБА_1 , всупереч положенням Закону України «Про банки і банківську діяльність», без попереднього погодження з НБУ, без перевірки ділової репутації потенційних покупців-набувачів та джерел походження їх коштів, нібито укладає договори щодо відчуження своєї частки у ТОВ «Екосіпан» (компанія, через яку він володів Банком) 11 фізичним особам («футбольній» команді нових завзятих акціонерів) з часткою кожного менше 10%. Однак, такі спішні дії ОСОБА_1 зі скидання з себе статусу контролера Банка як особи, яка несе безпосередню персональну відповідальність за стан Банка, лише підкреслюють чітке усвідомлення ним дійсного значення прийнятого єдиним акціонером Банка рішення від 18.05.2016 №4 та його наслідки.

Також Фонд вказує, що згідно з протоколом Спостережної ради №38 від 27.09.2013, у зв`язку з наданням НБУ письмової згоди на заняття ОСОБА_3 посади голови правління, затверджено склад правління на чолі з головою правління ОСОБА_3 з 27.09.2013, про що ПАТ "Банк Михайлівський" видано наказ від 27.09.2013 №118.

Крім того, відповідно до протоколу Спостережної ради №42 від 01.08.2014 ОСОБА_2 було призначено заступником голови правління Банку.

У подальшому, згідно із протоколом Спостережної ради №21 від 18.05.2016 звільнено голову правління ОСОБА_3 із займаної посади та припинено повноваження з 19.05.2016.

Водночас, виконуючим обов`язки голови правління з 20.05.2016 призначено заступника Голови правління Банку ОСОБА_2 до призначення (обрання) Голови правління Банку та отримання від НБУ погодження кандидатури на посаду голови правління Банку.

Отже, починаючи з 20.05.2016 ОСОБА_2 став в.о.Голови правління (на підставі наказу Банку №622-к від 19.05.2016).

Згідно з протоколом правління ПАТ "Банк Михайлівський" від 23.03.2015 №10 станом на 18-19 травня 2016 року ОСОБА_2 , також входив до складу кредитного комітету як його голова.

Зокрема, нікчемний договір факторингу від 19.05.2016 №1905 (далі - договір №1905) було підписано ОСОБА_2 як в.о. Голови правління Банку, про що зазначено в самому договорі.

Звертаючись до суду з даним позовом, Фонд вказує, що відповідачі завдали шкоди Банку на суму 682 297 854,87 грн.

Позивач наголошує на протиправності дій та рішень осіб, пов`язаних з Банком, що полягали у тому, що під час здійснення ліквідаційної процедури після проведення інвентаризації всіх активів Банку, а також за результатами аналізу кредитного портфелю Банка виявлено, що 18.05.2016 єдиним акціонером - ТОВ «Екосіпан» в особі представника ОСОБА_2 , прийнято рішення № 4 з питань, що належить до компетенції загальних зборів учасників.

Зокрема, акціонером схвалено рішення щодо укладення Банком з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» (далі - Компанія) договору факторингу на таких умовах:

Компанія зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження Банка за плату, а Банк зобов`язується відступити Компанії права вимоги на суму не більше 800 000 000 грн;

сума договору та порядок її сплати: за відступлені права вимоги за договором Компанія сплачує Банку не менше 483 036 160 грн не пізніше наступного банківського дня з дня відступлення Банком Компанії відповідних вимог;

строк дії договору: договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 01.09.2016, однак продовжує свою дію у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань;

надати голові правління Банку (в.о. голови правління Банку) повноваження на підписання від імені Банку договорів, умови яких визначені згідно з даним рішенням, з правом визначення умов зазначених договорів, що не встановлені даним рішенням.

Так, 19.05.2016 Компанією (фактор) і Банком (клієнт) укладено договір №1905, за умовами пункту 2.1 якого фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (далі - сума фінансування) за плату (далі - винагорода), а клієнт зобов`язується відступити факторові право вимоги, визначене у Реєстрі (-ах) прав вимог; сторони розуміють та погоджуються з тим, що операція факторингу за даним договором не є забезпечувальним відступленням, фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі фактором права вимоги, фактор набуває права на всі суми. Які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту; разом з правом вимоги до фактора переходять всі інші права та обов`язки клієнта як кредитора за кредитним договором; у випадку укладення сторонами більш ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимоги доповнює, а не замінює попередній.

Сума фінансування, належна до сплати клієнту, встановлюється в кожному Реєстрі прав вимог (пункт 3.1 договору №1905).

19.05.2016 і 20.05.2016 договір, додатки до нього та Реєстр підписані в.о.голови правління Публічного акціонерного товариства "Банк Михайлівський" Панфіловим Д.О. та директором Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Плеяда» Березою М.С., а також скріплений печатками господарюючих суб`єктів.

Крім того, 20.05.2016 було підписано акти приймання-передачі (документів, що підтверджують право вимоги) №1 і №2.

Позивач вказує, що Компанія не сплатила Банку жодних коштів, але при цьому на безоплатній основі стала власником активів у вигляді прав вимоги за кредитними договорами. Як наслідок, Банк втратив ліквідний кредитний портфель споживачів кредитів фізичних осіб балансовою вартістю 682 297 854,87 грн, тобто Банк отримав збитки у сумі 682 297 854,87 грн, що є сумою зменшення його активів.

Так, Фонд в обґрунтування розміру завданої шкоди посилається на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі №910/11298/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс») до Компанії та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Фонд, НБУ та ОСОБА_4 , про застосування наслідків нікчемності правочину, відновлення становища, яке існувало до порушення права, якою рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2021 скасовано в частині немайнових вимог, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» у цій частині;

застосовано наслідки нікчемності договору №1905, а саме: зобов`язано Компанію передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Банка згідно з договором №1905 та актів приймання-передачі від 20.05.2016 №1 і №2;

визнано відсутніми у Компанії будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі №1905, реєстрах прав вимог від 19.05.2016 №1 та від 20.05.2016 №2 до договору №1905 та актах приймання-передачі від 20.05.2016 №1 і №2 до договору №1905;

визнано недійсним договір факторингу від 20.05.2016 №1, укладений Компанією та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор»;

зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від Банка відповідно до договору №1905 та актів приймання-передачі від 20.05.2016 №1 і №2;

визнано відсутніми у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі №1905, реєстрах прав вимог до нього від 19.05.2016 №1 та від 20.05.2016 №2, актах приймання-передачі від 20.05.2016 №1 і №2, та в договорі факторингу від 20.05.2016 №1 і додатках до нього.

Під час судового розгляду Господарським судом міста Києва справи №910/11298/16 на публічних торгах (аукціоні) в межах реалізації активів Банка 05.06.2020 відбувся продаж активів в рамках лоту №GL16N618071, який включив в себе майнові права на кредитний портфель споживчих кредитів, укладених Банком і фізичними особами.

Переможцем вказаних торгів (аукціону) стало ТОВ «Діджи Фінанс».

У подальшому, за результатами проведення торгів (аукціону) 20.07.2020 Банком і ТОВ «Діджи Фінанс» було укладено договір №7_БМ про відступлення прав вимоги. Ціна відступлення за вказаним договором склала 71 072,63 грн.

Відтак, Фонд вважає, що:

- наведені факти дозволяють зробити однозначний та категоричний висновок про те, що власник істотної участі в Банку та одночасно контролер разом з керівником Банку ініціювали укладення нікчемного договору виключно з метою виведення активів з Банку; наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок між діями/рішеннями власника/контролера і керівника Банку та збитками, нанесеними Банку, та його кредиторам, які не змогли задовольнити свої вимоги в процедурі ліквідації Банку;

- рішення та дії відповідачів, направлені на відчуження активів Банку на користь пов`язаних осіб мають ознаки недобросовісних, нерозумних та заподіяли шкоди Банку та його кредиторам, вимоги яких залишились незадоволеними в процедурі ліквідації Банку;

- відповідачі, як пов`язані особи Банка, спільними рішеннями та діями, свідомо та умисно реалізуючи рішення про відчуження активів Банку 19.05.2016, здійснили абсолютно невиправдану ризикову операцію, яка не мала жодного фінансово-економічного обґрунтування та, безумовно, створювала пряму загрозу майновим інтересам кредиторів Банку, та призвела до заподіяння шкоди (збитків).

Позивач стверджує, що рішення єдиного акціонера Банку в особі ТОВ "Екосіпан" №4 від 18.05.2016 про укладення нікчемного договору факторингу №1905 було ухвалено єдиним акціонером Банку з відома та внаслідок безпосереднього вирішального впливу ОСОБА_1 , як контролера та власника істотної участі в Банку, а подальше його виконання в.о.Голови правління ОСОБА_2 протирічило інтересам Банку, було економічно необґрунтованим та надмірно ризиковим, внаслідок чого Банку завдано шкоди (збитків) в розмірі 682 226 782,24 грн.

У свою чергу, як стверджує позивач, відповідачі не надали жодних доказів або пояснень з приводу правомірності, доцільності та економічної обґрунтованості рішення №4 від 18.05.2016, яке стало підставою для укладення договору факторингу №1905 напередодні запровадження у Банку тимчасової адміністрації та визнання його неплатоспроможним.

Враховуючи наведене, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до господарського суду з позовом про солідарне відшкодування шкоди, заподіяної відповідачами як пов`язаними з ПАТ "Банк Михайлівський" особами, внаслідок прийняття останніми необґрунтованих та недобросовісних рішень.

Відповідачі з доводами, наведеними позивачем у позовній заяві не погодилися у повному обсязі, серед іншого, просили суд застосувати строк позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Колегія суддів, обговоривши доводи учасників справи, наведені у апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, додаткових поясненнях перевіривши обґрунтованість заявлених позивачем у апеляційній скарзі підстав апеляційного оскарження, правильність застосування та дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає наступне.

Статтею 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом (ч.1).

Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням (ч.2).

Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку (ч.7).

Позовні вимоги у цій справі заявлені Фондом у 2024 році, як позивачем, в якому останній на підставі частини п`ятої статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» звернувся до відповідачів, як пов`язаних з Банком осіб, про стягнення на його користь завданої Банку шкоди.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення механізмів виведення банків з ринку та задоволення вимог кредиторів цих банків» від 30.06.2021 №1588-IX (далі - Закон №1588-IX) внесено зміни до вказаної статті.

Зокрема, частину першу статті 52 доповнено абзацом чотирнадцятим, за яким Фонд має право звертатися до осіб, які відповідно до законодавства несуть відповідальність за шкоду (збитки), завдану кредиторам, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення процедури ліквідації, - у випадку припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого було прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи.

Крім того, Законом України №1588-IX також були внесені зміни й у статтю 53 ГПК України, яка регулює участь у судовому процесі органів та осіб, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Законом України №1588-IX вказану статтю Господарського процесуального кодексу України доповнено частиною шостою, за якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, звертаючись з позовом про відшкодування шкоди (збитків) у порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», діє від імені та в інтересах неплатоспроможного банку або банку щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а у разі припинення неплатоспроможного банку або банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених частиною другою статті 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність», як юридичної особи - в інтересах кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку.

За приписами абзацу першого частини п`ятої статті 53 ГПК України в разі відкриття провадження за позовною заявою особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб (крім прокурора), особа, в чиїх інтересах подано позов, набуває статусу позивача.

Частиною третьою статті 3 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Так, у відповідності до ч. 5 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №4452-VI (далі - Закон №4452-VI, в редакції на день подання позову) Фонд або уповноважена особа Фонду у разі недостатності майна банку звертається до пов`язаної з банком особи, дії або бездіяльність якої призвели до заподіяння кредиторам та/або банку шкоди, та/або пов`язаної з банком особи, яка внаслідок таких дій або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду, з вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної банку. Фонд або уповноважена особа Фонду також має право заявити вимоги до небанківської фінансової установи, якою від фізичних осіб залучені як позики або вклади кошти, що згідно з цим Законом прирівнюються до вкладів. У разі невиконання зазначених вимог Фонд звертається з такими вимогами до суду.

Право на пред`явлення Фондом вимог до пов`язаних з банком осіб передбачено частиною першою статті 52 Закону № 4452-VI, а механізм реалізації цього права (загальні ознаки правила поведінки Фонду) було встановлено частиною п`ятою статті 52 Закону. Вчинення Фондом відповідних дій відповідає законодавчій меті створення та функціонування Фонду, а також його основній функції - захисту інтересів вкладників та кредиторів банків.

Сам факт звернення з вимогами до керівників банку і у подальшому - звернення за захистом до суду є правом позивача, яке реалізується на момент вчинення позивачем такої дії і є процесуальною нормою, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Фонд не звернувся в інтересах Банка, як того вимагає частина шоста статті 53 ГПК України, і який в силу частини п`ятої цієї статті мав набути статусу позивача в даній справі, а звернувся як позивач про стягнення майнової шкоди на свою користь, а тому є неналежним позивачем.

Відповідно, до правовідносин, у яких бере участь Фонд як ліквідатор неплатоспроможного Банку (виявлення недостатності майна для розрахунків з кредиторами, виявлення нікчемних та сумнівних правочинів, протиправної діяльності пов`язаних з Банком осіб, збитків, звернення з вимогами до пов`язаних з Банком осіб, звернення з позовом до суду), мають застосовуватись редакції ст.52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст.58 Закону "Про банки та банківську діяльність", що були чинними станом на момент вчинення Фондом відповідних дій.

Згідно із частинами першою та другою статті 1166 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ (далі - Закон України № 2121-ІІІ) встановлює, що Банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

У контексті статті 52 України Закону №4452 (в редакції на день звернення з даним позовом) законодавець наділяє саме Фонд виключним правом на звернення з вимогами про відшкодування збитків до пов`язаних з банками осіб.

Згідно із ч. 6 ст. 53 Закону № 4452-VI, повноваження Фонду, зазначені у пункті 17 частини п`ятої статті 12, пунктах 5 і 6 частини другої статті 37, частині сьомій статті 44 та частинах п`ятій - десятій статті 52 цього Закону, припиняються лише після повного завершення заходів щодо банку, передбачених частинами п`ятою - десятою статті 52 цього Закону.

Відповідно до ч. 10 ст. 52 Закону України №4452-VI кошти, одержані в результаті зазначених у цій частині процесів, позовів та проваджень, включаються до ліквідаційної маси банку, а в разі надходження таких коштів після затвердження ліквідаційного балансу спрямовуються на задоволення вимог кредиторів банку, які виникли у зв`язку із завданням їм шкоди (збитків) внаслідок незадоволення їхніх вимог, у черговості та порядку, визначених частинами першою та четвертою цієї статті, після відшкодування витрат Фонду на ведення таких процесів, позовів та проваджень, а також усіх пов`язаних з ними виконавчих процесів.

Положення чинного законодавства імперативно зобов`язують Фонд гарантування всі стягнуті за позовами до пов`язаних з Банком осіб кошти спрямувати на користь кредиторів ПАТ «Банк Михайлівський», але в порядку та черговості задоволення вимог, встановлених Законом України №4452-VI.

Отже, законодавством передбачено, що правом на звернення до суду з вимогами про відшкодування шкоди у порядку, визначеному статтею 52 викладеного Закону, законодавець наділив виключно Фонд, який є самостійним суб`єктом звернення до суду за ефективним захистом порушених прав і законних інтересів Банку та його вкладників.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 910/12208/18, від 25.07.2018 у справі № 910/15469/18, від 07.08.2019 у справі №910/10888/18, від 25.07.2023 у справі № 910/13325/21, від 14.09.2021 у справі №910/11371/18, від 25.05.2021 у справі №910/11027/18, від 28.10.2021 у справі №910/9851/20, від 08.02.2022 у справі№910/15260/18, від 25.07.2022 у справі №922/2860/18, від 21.07.2021 року у справі № 910/12930/18, справі №904/3864/21 від 27.09.2022.

Крім того, питання реалізації права Фонду на звернення до суду в інтересах Банку вже було проаналізовано в постанові Верховного Суду від 27.09.2022 у справі №904/3864/21 і зазначено:

"36. Отже, у разі недостатності майна банку норма частини п`ятої статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" наділяє Фонд правом звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди заподіяної кредиторам та/або банку. Норма статті 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не містила заборони для Фонду звернутися до суду з позовом після ліквідації Банку, а навпаки, враховуючи спеціальний статус Фонду, визначала, що ліквідація неплатоспроможного банку не припиняє таке право (абзац 2 частини першої статті 52) та не є підставою для звільнення від відповідальності пов`язаної з банком особи (абзац 4 частини п`ятої статті 52).

38. При цьому помилковим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що оскільки Фонд не є правонаступником Банку та не набув статусу кредитора по відношенню до боржників, то Фонд не наділений правом звертатися з позовом про відшкодування шкоди, оскільки таке право Фонду надано в силу закону з огляду на його спеціальний статус та повноваження (статті 3, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб"). До повноважень Фонду, зокрема, віднесено звернення з позовами про відшкодування шкоди завданої банку, вкладникам та іншим кредиторам. Відповідно, Фонду не потрібно набувати статусу правонаступника Банку, оскільки звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої Банку або його кредиторам, безпосередньо віднесено до його функцій, передбачених законом.».

В іншій постанові Верховного Суду від 11.07.2025 у справі №910/268/23 викладено правові висновки щодо виключних повноважень Фонду на пред`явлення позову в порядку статті 52 наведеного вище Закону до пов`язаних з банком осіб, а саме:

« 68. Фактично, у даній справі, третя особа з самостійними вимогами (як кредитор Банку), звертаючись з самостійними вимогами на предмет спору Банку в особі Фонду з завдавачем Банку збитків (відповідачем), не визнає, що саме Фонд здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів та розпоряджається коштами ліквідаційної маси Банку, одержаними ним, в тому числі, за наслідками стягнення збитків з таких осіб (завдавачів шкоди/збитків) у відповідній черговості (стаття 52 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

69. Як вбачається з матеріалів справи №910/268/23, незважаючи на те, що завданням ліквідаційної процедури завжди є задоволення вимог кредиторів банку, включених до реєстру, спірні правовідносини стосуються стягнення збитків, завданих Банку, і Фонд звертається з позовом від імені Банку як ліквідатор Банку. Банк існує як юридична особа на момент звернення Фонду з позовом до суду, а поданий у справі позов спрямований на формування ліквідаційної маси і її використання для розрахунку з вкладниками та іншими кредиторами в порядку черговості, визначеної Законом. Водночас Банк ще не припинився і Фонд не заявляв вимог про стягнення шкоди (збитків) після припинення Банку як юридичної особи від власного імені в інтересах колишніх кредиторів Банку.

70. Отже, сталою судовою практикою чітко розмежовано випадки, коли Фонд звертається з позовом, про відшкодування шкоди, заподіяної Фонду, від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами банку), та про відшкодування шкоди/збитків, заподіяної Банку, - від імені та в інтересах Банку.

71. Як було зазначено вище, у позовній заяві у справі №910/298/23 Фонд звертається з вимогою про стягнення шкоди (збитків), яку відповідач заподіяв AT "Банк "Фінанси та Кредит ". Банк перебуває у стані припинення, і позов заявлено Фондом від імені Банку як ліквідатором Банку, а не від власного імені і на свою користь (для подальшого розподілення стягнутого між колишніми кредиторами Банку).

72.Відтак позовні вимоги Фонду заявлені щодо формування ліквідаційної маси Банку саме в інтересах останнього, а не в інтересах його кредиторів, вимоги яких залишилися незадоволеними після завершення ліквідації банку».

Колегія суддів звертає увагу, що станом на час звернення Фонду з відповідним позовом до суду процедура ліквідації Банка не була завершена, запис про припинення Банка як юридичної особи до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вносився.

На час розгляду справи №910/7393/24 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутній запис про припинення ПАТ «Банк Михайлівський» як юридичної особи. ПАТ «Банк Михайлівський» продовжує існувати як окрема юридична особа, а процедура ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» здійснюється Фондом гарантування безпосередньо.

Отже, повноваження Фонду як ліквідатора Банку не припинено, тому в межах даної справи №910/7393/24 Фонд звернувся з даним позовом від імені та в інтересах Банку.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що Фонд є неналежним позивачем у справі, тому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції в цій частині, виключивши з мотивувальної частини рішення даний висновок та виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови.

Стаття 11 Цивільного кодексу України передбачає, що підставою виникнення цивільних прав і обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із частинами 1 та 2 ст.1166 Цивільного кодексу України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану недоговірну (деліктну) шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір;

- причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду;

- вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає.

За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 ст.74 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, система доказування у господарському процесі засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами у справі. Посилаючись на ту чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді, сторона повинна доводити такі обставини належними та допустимими доказами.

Предметом позову в цій справі є відшкодування (стягнення) шкоди, заподіяної Банку протиправними діями/бездіяльністю пов`язаних з банком осіб.

При поданні позову про відшкодування заподіяної майнової шкоди на позивача покладається обов`язок довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Згідно з частиною п`ятою статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній на момент звернення з даним позовом до суду [13.06.2024]) у разі виявлення шкоди (збитків), завданої банку, Фонд звертається з вимогою про відшкодування на користь Фонду шкоди (збитків), завданої банку, до:

-пов`язаної з банком особи та/або іншої особи, рішеннями, діями (в тому числі вчиненими правочинами, операціями, укладеними договорами) та/або бездіяльністю якої завдано шкоди (збитків) банку;

-та/або пов`язаної з банком особи, та/або іншої особи, яка внаслідок таких рішень, дій (в тому числі правочинів, операцій, договорів) або бездіяльності прямо чи опосередковано отримала майнову вигоду.

Частинами першою та другою статті 1166 ЦК України, яка регулює загальні підстави відповідальності за завдану шкоду, передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як:

- неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства;

- наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, вина заподіювача шкоди.

При зверненні з позовом про відшкодування заподіяної майнової шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами неправомірність поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та її розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв`язку з тим, що пов`язаними особами Банку порушені обмеження, встановленні постановою правління НБУ від 22.12.2015 №917/БТ, в частині проведення кредитної операції на суму 682 226 782,24 грн на підставі договору №1905 із пов`язаними з Банком особами при встановлені прямої заборони на укладення такого правочину.

Крім того, укладений Банком і Компанією договір №1905 має ознаки нікчемності, передбачені пунктами 2, 3, 7, 9 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, предметом доказування у даній справі та обставинами, які складають предмет дослідження судом, є: належність відповідачів - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до пов`язаних з Банком осіб; факти протиправної поведінки відповідачів; розмір завданої Банку шкоди; наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та завданою шкодою.

Згідно з частиною першою статті 42 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній, на момент прийняття рішення про схвалення укладення Договору №1905) керівниками банку є голова, його заступники та члени ради банку, голова, його заступники та члени правління банку, головний бухгалтер, його заступники, керівники відокремлених підрозділів банку.

Частиною п`ятою статті 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк зобов`язаний з метою управління ризиками утворити постійно діючі комітети, зокрема: кредитний комітет; комітет з питань управління активами та пасивами.

Відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» для цілей цього Закону пов`язаними з банком особами є, зокрема: контролери банку; особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку; керівники банку, керівник служби внутрішнього аудиту, керівники та члени комітетів банку.

При цьому, факт включення або не включення особи в перелік пов`язаних з банком осіб, який затверджується банком або комісією Національного банку України, не має значення для визнання її пов`язаною з банком особою. Вказаний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №826/20221/16, постанові Верховного Суду від 21.04.2021 у справі №910/14646/19.

Отже, в силу наведених положень на момент прийняття рішення про укладення договору факторингу №1905, відповідачі діяли як пов`язані з Банком особи в розумінні приписів частини першої статті 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (в редакції чинній, на момент прийняття такого рішення).

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Статтею 89 ГК України передбачено, що посадові особи відповідають за збитки, завдані ними господарському товариству. Відшкодування збитків, завданих посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю), здійснюється у разі, якщо такі збитки були завдані:

- діями, вчиненими посадовою особою з перевищенням або зловживанням службовими повноваженнями;

- діями посадової особи, вчиненими з порушенням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення подібних дій, встановленої установчими документами товариства;

- діями посадової особи, вчиненими з дотриманням порядку їх попереднього погодження або іншої процедури прийняття рішень щодо вчинення відповідних дій, встановленої товариством, але для отримання такого погодження та/або дотримання процедури прийняття рішень посадова особа товариства подала недостовірну інформацію;

- бездіяльністю посадової особи у випадку, коли вона була зобов`язана вчинити певні дії відповідно до покладених на неї обов`язків;

- іншими винними діями посадової особи.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про акціонерні товариства» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) посадові особи органів акціонерного товариства повинні діяти в інтересах товариства, дотримуватися вимог законодавства, положень статуту та інших документів товариства. Посадові особи органів акціонерного товариства несуть відповідальність перед товариством за збитки, завдані товариству своїми діями (бездіяльністю), згідно із законом. У разі якщо відповідальність згідно із цією статтею несуть кілька осіб, їх відповідальність перед товариством є солідарною.

Даними положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

Згідно з вимогами статті 92 ЦК України особи, які виступають від імені юридичної особи, зобов`язані діяти не лише в межах своїх повноважень, але й добросовісно і розумно. З огляду на положення наведеної правової норми та довірчий характер відносин між господарським товариством та його посадовою особою протиправна поведінка посадової особи може виражатись не лише в невиконанні нею обов`язків, прямо встановлених установчими документами товариства, чи перевищенні повноважень при вчиненні певних дій від імені товариства, а й у неналежному та недобросовісному виконанні таких дій без дотримання меж нормального господарського ризику, з особистою заінтересованістю чи при зловживанні своїм розсудом, прийнятті очевидно необачних чи марнотратних рішень. Аналогічні висновки зроблені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №911/2129/17, від 26.11.2019 у справі №910/20261/16, від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 та постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі №910/12930/18.

Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

Отже, при застосуванні статті 92 ЦК України слід оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже, навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Вирішуючи питання відповідальності посадової особи перед юридичною особою, суд виходить з презумпції, що така посадова особа діяла в найкращих інтересах товариства; її рішення були незалежними та обґрунтованими; її фідуціарні обов`язки були виконані належним чином.

Оцінюючи правочин, який Фондом в порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено сумнівним та таким, що привів до настання шкоди, суд має тлумачити будь-які сумніви щодо ефективності такого правочину на користь правомірності і добросовісності дій осіб, які його вчинили.

Позивач має довести неправомірність рішень та дій відповідачів або вчинення ними неправомірної бездіяльності, в чому полягав негативний результат їх діяльності в контексті зменшення обсягу майна банку чи його знецінення, розмір майнових втрат, а також пов`язаність протиправної поведінки відповідачів та існуючого негативного результату.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 43 Закону України «Про банки і банківську діяльність» при виконанні своїх обов`язків відповідно до вимог цього Закону керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і зобов`язані ставити інтереси банку вище власних.

Частиною п`ятою статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється опосередковано здійснювати кредитні операції з пов`язаними з банком особами. Відповідно до статті 58 цього Закону власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку.

Згідно з частиною п`ятою статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Частиною першою статті 29 Закону України «Про акціонерні товариства» встановлено, що акціонери зобов`язані, зокрема: дотримуватися статуту, інших внутрішніх документів акціонерного товариства; виконувати свої зобов`язання перед товариством, у тому числі пов`язані з майновою участю; оплачувати акції у розмірі, в порядку та засобами, що передбачені статутом акціонерного товариства.

Частина друга вказаної статті Закону України «Про акціонерні товариства» визначає, що акціонери можуть також мати інші обовязки, встановлені цим та іншими законами.

Разом з цим, відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про акціонерні товариства» якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом значного правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, рішення про надання згоди на вчинення такого правочину приймається загальними зборами за поданням наглядової ради.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до п.7.3 розділу 7 статуту ПАТ "Банк Михайлівський" загальні збори учасників визнані як вищий орган управління Банку, який може вирішувати будь-які питання діяльності Банку.

Крім того, п.7.3.5.1 статуту Банку встановлено, що загальні збори можуть прийняти рішення про передачу (делегування) своїх повноважень з вирішення певних питань, які не належать до виключної компетенції загальних зборів, іншим органам управління Банку чи голові правління. В таких рішеннях визначаються конкретні повноваження та строк, на який передано (делеговано) повноваження, а у випадку якщо такий строк не визначений, вважається, що повноваження передані (делеговані) до моменту прийняття загальними зборами рішення про припинення передачі (делегування) таких повноважень, а у разі передачі (делегування) повноважень голові правління - також до моменту зміни голови правління.

Як закріплено в п.7.3.6 статуту Банку рішення загальних зборів є обов`язковими до виконання всіма органами управління, керівниками та працівниками Банку.

До виключної компетенції загальних зборів віднесено, у т.ч. прийняття рішення про вчинення значного правочину у випадку, якщо ринкова вартість майна, робіт або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної звітності Банку.

Згідно з річною фінансовою звітністю Банку за 2015 рік вартість загальних активів Банку становила 2 902 365,00 грн.

Таким чином, у 2016 році значним правочином, рішення про укладення якого приймається загальними зборами учасників є правочин, ринкова вартість предмету якого перевищує у гривневому еквіваленті 725 600 тис.грн (25% вартості загальних активів).

Колегія суддів вважає, що в якості контролера та бенефіціарного власника Банку, ОСОБА_1 був обізнаний про наявність обмежень, які були встановлені відносно ПАТ "Банк Михайлівський" постановою Правління НБУ від 22.12.2015 №917/БТ (зі змінами від 27.04.2016 №295/БТ).

Однак, напередодні визнання Банку неплатоспроможним, єдиний акціонер Банку приймає рішення №4 від 18.05.2016 про укладення договору факторингу №1905 з пов`язаними з Банком особами, виконання яких не має будь-якого економічного обґрунтування, вигоди чи прибутку для Банку в період перебування його в статусі проблемного та за наявності обмежень (банк отримав право вимоги за договорами вартістю 0 (нуль) гривень, що також підтверджується економічними висновками, наявними в матеріалах справи).

При цьому, в рішенні №4 від 18.05.2016 єдиного акціонера Банку ТОВ "Екосіпан" не зазначено, яким чином укладення договору факторингу № 1905 покращить економічне становище Банку, або допоможе позбавитись статусу проблемного, або гарантує Банку економічну вигоду (прибуток) в розумний строк (термін перебування Банку в статусі проблемного не може бути більше 180 днів). Загальні збори акціонера Банку, а саме ТОВ "Екосіпан", на переконання колегії суддів, проводились з відома його власника ОСОБА_1 , який володів часткою, як контролер Банку та власник акціонера Банку, в розмірі 92,501% та який був визнаний НБУ як контролер/бенефіціар, власник істотної участі в ПАТ "Банк Михайлівський". Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами позивача, що відповідач-1, як контролер Банку та особа, що мала вирішальний вплив на діяльність Банку та його керівництво, безпосередньо причетний до ухвалення рішення єдиним акціонером про придбання прав вимоги Банком у підконтрольних йому підприємств з метою виведення залишків коштів та активів з Банку напередодні визнання його неплатоспроможним.

Як вбачається з матеріалів справи, представник ОСОБА_1 повідомляла суд, що на час укладення договору факторингу №1905 останній продав свою частку у ТОВ "Екосіпан" 19.05.2016 11 фізичним особам (без визначення істотної частки, тобто менше 10% кожному), а тому зазначена особа не має нести відповідальність.

Колегія суддів зауважує, що власник Банку повинен завчасно повідомити Національний банк України про намір відчужити належну йому істотну участь, однак таке повідомлення Національний банк України отримав від ОСОБА_1 лише 23.05.2016, що підтверджується відповідною відміткою канцелярії регулятора, а саме повідомлення було датоване 06.05.2016.

23.05.2016 НБУ відніс Банк до категорії неплатоспроможних, а протиправні операції відбулись у Банку напередодні - 20.05.2016.

Крім того, оновлену структуру власності з відображення продажу ПАТ "Банк Михайлівський" надіслав до НБУ також 23.05.2016 в електронному вигляді, а 24.05.2016 у паперовому вигляді.

Як стверджує позивач та не спростовано відповідачами, зазначені 11 нових власників не подали документи до НБУ для спільного набуття істотної участі, частки кожного з покупців склали менше 9,9%, а всі договори купівлі-продажу датовані 19.05.2016 та надійшли до НБУ лише через три дні після віднесення банку до категорії неплатоспроможних - 26.05.2016.

При цьому, в матеріалах справи відсутні дані про реальні розрахунки за такими договорами та джерела походження коштів у покупців для оплати часток.

Вказана вище інформація розміщена на офіційному сайті Національного банку України є чинною, достовірною та підтверджена судовим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 13.12.2017 у справі 753/54322/16-ц.

Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про вчинення ОСОБА_1 жодних дій, які в б свідчили про його незгоду з рішенням №4, ухваленим єдиним акціонером ПАТ "Банк Михайлівський" - ТОВ "Екосіпан" 18.05.2016.

Отже, дії ОСОБА_1 , зокрема, його безпосередній вплив, як контролера Банку та єдиного акціонера банку ТОВ "Екосіпан" під час прийняття рішення №4 від 18.05.2016, що стало підставою для укладання нікчемного договору факторингу, є намаганням приховати свою участь в протиправних діях та, як наслідок, ухилитися від майнової відповідальності.

Вищенаведені обставини та положення законодавства передбачають також умови та підстави для притягнення ОСОБА_1 до майнової відповідальності як кінцевого бенефіціарного власника та контролера ПАТ "Банк Михайлівський" за зобов`язаннями Банку.

Щодо відповідача-2 - ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до протоколу Спостережної ради Банку №42 від 01.08.2014 ОСОБА_2 призначено заступником Голови правління.

Згідно із протоколом Спостережної ради Банку від 18.05.2016 №21 Голову правління ОСОБА_3 було звільнено із займаної посади та припинено повноваження зазначеної особи з 19.05.2016.

Разом з цим, виконуючим обов`язки Голови правління з 20.05.2016 призначено заступника Голови правління Банку ОСОБА_2 до призначення (обрання) голови правління Банку та отримання від НБУ погодження кандидатури на посаду голови правління Банку.

Отже, починаючи з 20.05.2016 ОСОБА_2 став в.о.Голови правління на підставі наказу Банку №622-к від 19.05.2016.

Крім того, станом на 18-19 травня 2016 року ОСОБА_2 також входив до складу кредитного комітету Банку як його як голова (протокол від 23.03.2015 №10).

У відповідності до п.7.5 статуту Банку постійно діючим колегіальним виконавчим органом Банку є правління, що здійснює управління поточною діяльністю Банку, формування фондів, необхідних для статутної діяльності Банку в межах його компетенції, визначеної цим статутом, Положенням про правління, і несе відповідальність за ефективність роботи Банку згідно з принципами та порядком, встановленими цим статутом, рішеннями загальних зборів і спостережної ради.

Згідно із п.7.5.2 статуту Банку правління вирішує будь-які питання діяльності Банку, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів та/або спостережної ради.

Відповідно до п.7.5.3 статуту Банку правління діє на підставі цього статуту, Положення про правління та чинного законодавства України.

Як зазначено в п.7.5.8 статуту Банку голова і члени правління під час здійснення своїх прав і обов`язків повинні діяти в інтересах Банку, діяти відносно Банку сумлінно та розумно.

У відповідності до п.7.5.22.1 статуту Банку правління очолює голова правління, який здійснює поточне керівництво діяльністю Правління відповідно до повноважень, наданих йому цим статутом та Положенням про правління, організовує виконання рішень загальних зборів та спостережної ради, організовує роботу правління, скликає та головує на його засіданнях, діє відповідно до рішень правління, прийнятих в межах його повноважень, а також здійснює іншу діяльність в межах своїх повноважень.

Як передбачено в п.7.5.22.2 статуту, у випадку своєї тимчасової відсутності (відрядження, непрацездатність, відпустка тощо) голова правління може призначити своїм наказом виконуючого обов`язки голови правління з числа членів правління. Виконуючий обов`язки голови правління здійснює функції голови правління та діє без довіреності на підставі статуту та відповідного наказу про його призначення.

Пунктом 7.5.22.3 статуту Банку встановлено, що до компетенції голови правління належить вирішення всіх питань керівництва поточною діяльністю Банку, за винятком питань, віднесених до компетенції загальних зборів, спостережної ради та правління, а згідно з п.7.5.22.3.3 статуту Банку голова правління від імені Банку вчиняє правочини (з урахуванням обмежень, вказаних у цьому статуті), видає довіреності, розпоряджається майном і коштами Банку, в тому числі розміщених на рахунках Банку, для чого має право підпису розрахункових та інших документів. У випадку, якщо правочин потребує у відповідності до статуту та/або чинного законодавства України його схвалення загальними зборами, спостережною радою або правлінням, голова правління вправі вчинити такий правочин тільки після його схвалення відповідно загальними зборами, спостережною радою або правлінням.

Згідно з п.4 постанови Правління НБУ №917/БТ від 22.12.2015 з дня її прийняття та до кінця строку, визначеного в п.3 постанови, для ПАТ "Банк Михайлівський" встановлено ряд обмежень в його діяльності, зокрема: не здійснювати кредитних операцій в обсязі, що перевищує обсяг таких операцій на дату прийняття цієї постанови (у розрізі валют) без урахування нарахованих доходів за цими операціями та обсягу зобов`язань з кредитування, що надані банкам і клієнтам (абз.2 п.4); не здійснювати кредитування/надання коштів/майна у користування акціонерам ПАТ "Банк Михайлівський" та пов`язаним особам з Банком (абз.4 п.4).

Укладаючи договір факторингу №1905 від 19.05.2016 всупереч діючим обмеженням, встановленим постановою НБУ, ОСОБА_2 діяв всупереч інтересам Банку та його кредиторам.

Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин належить застосувати відповідні норми матеріального права, а саме: ст.ст.16, 22, 92, 543, 1166, 1190 Цивільного кодексу України, ст.ст.42, 43, 44, 49, 58 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.ст.29, 63 Закону України "Про акціонерні товариства".

Як було зазначено вище, згідно із частинами 3 та 4 ст.92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов`язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Цими положеннями законодавства закріплено обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) (фідуціарні обов`язки) діяти в інтересах юридичної особи, діяти добросовісно, діяти розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення.

Отже, у наведених положеннях законодавства закріплені обов`язки органів юридичної особи (посадових осіб) діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно, розумно та не перевищувати своїх повноважень, а також відповідальність за їх порушення (фідуціарні обов`язки).

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, які викладені у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 при вирішенні питання про притягнення до відповідальності посадових осіб банку, суд також має встановити чи дотримались такі посадові особи своїх фідуціарних обов`язків, а саме: чи діяли вони добросовісно, розумно та чи не перевищували своїх повноважень.

Визначення терміну "фідуціарний обов`язок" міститься у Методичних рекомендаціях щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України, схвалені постановою Правління Національного банку України від 28.03.2007 №98, що були чинними у спірний період.

Відповідно до п.1.12 глави 1 розділу І цих Методичних рекомендацій фідуціарний обов`язок - обов`язок діяти якнайкраще в інтересах іншої особи. Керівник банку (фідуціар) зобов`язаний діяти з урахуванням інтересів банку (тобто всіх його акціонерів та клієнтів), а не з особистих (приватних) інтересів. Від фідуціара завжди вимагається діяти добросовісно та безпристрасно. Фідуціар повинен бути чесним і не повинен вести справи в такий спосіб, що надає йому необумовлені вигоди або завдає шкоди інтересам клієнтів або акціонерів. Зазначені Методичні рекомендації дійсно носять рекомендаційний характер, але разом з тим закріплюють певний стандарт належної поведінки керівників банку, який характеризується підвищеними вимогами до добросовісності та розумності, виваженості дій та прийняття рішень при веденні господарської діяльності, з урахуванням інтересів юридичної особи, яку він представляє.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 21.07.2021 у справі №910/12930/18 у подібних правовідносинах, акти рекомендаційного характеру можуть бути застосовані судами при оцінці дій/бездіяльності відповідачів.

Таким чином, у випадку порушення керівниками своїх фідуціарних обов`язків, вони набувають правосуб`єктності (їх дії перестають ототожнюватись із діями юридичної особи, яку вони представляють) і в цьому випадку на них може бути покладено відповідальність за шкоду від операцій, які були проведені юридичною особою за їх розпорядженням (або за бездіяльність, яка мала своїм результатом нанесення юридичній особі збитків).

Принципи корпоративного управління Організації економічного співробітництва та розвитку закріплюють такі основні фідуціарні обов`язки директорів підприємства, як обов`язок дбайливого ставлення (діяти добросовісно на користь розвитку підприємства, приділяючи достатньо часу, зусиль і професійних навичок управлінню ним) та обов`язок лояльності (уникати конфлікту інтересів і діяти під час ухвалення рішень щодо діяльності підприємства лише в інтересах останнього). Головною метою фідуціарних обов`язків є необхідність забезпечення економічного розвитку підприємства, а відповідно недотримання таких базових обов`язків може призвести до збитків підприємству й зобов`язання їх відшкодувати.

При застосуванні ст.92 Цивільного кодексу України потрібно оцінювати не лише формальну сторону питання - дотримання посадовою особою всіх положень законодавства, статуту, рішень загальних зборів учасників/акціонерів тощо. Адже навіть коли посадова особа формально виконала всі вимоги законодавства та установчих документів товариства, її дії (бездіяльність) можуть не бути добросовісними, розумними та вчиненими в інтересах товариства.

Положення цивільного законодавства презюмують солідарну відповідальність органів юридичної особи за збитки, заподіяні юридичній особі порушенням обов`язків щодо її представництва. Члени наглядової ради і виконавчого органу банку несуть спільно відповідальність за діяльність банку в цілому. Неправомірність їх поведінки може полягати як у вчиненні певних дій, так і в їх не вчиненні, тобто бездіяльності. При цьому положення спеціального банківського законодавства передбачають, що керівники банку є особами з відповідним ступенем кваліфікації та досвідом, володіють спеціальними знаннями та досвідом, мають розуміти значення своїх дій, вчинених при виконанні своїх повноважень на посадах, та/або своєї допущеної бездіяльності, а також наслідки таких дій/бездіяльності. Фідуціарні обов`язки покладаються на керівників банку, які відповідають за управління та контроль за діяльністю банку

Згідно із Законом України "Про банки і банківську діяльність" керівники банку зобов`язані діяти на користь банку та клієнтів і ставити інтереси банку вище власних. Якщо фідуціарні обов`язки порушуються, суди можуть визнати керівника банку персонально відповідальним за шкоду або упущену вигоду банку.

До фідуціарних обов`язків належать два таких основних обов`язки: обов`язок лояльності та обов`язок сумлінності. Обов`язок сумлінності вимагає від керівників банку діяти спокійно, з усвідомленням й почуттям моральної відповідальності за свою поведінку, свої вчинки перед самим собою, людьми, суспільством і приймати рішення на підставі всієї необхідної інформації.

Відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність" керівники банку зобов`язані ставитися з відповідальністю до виконання своїх службових обов`язків. Під час прийняття рішень керівники можуть покладатися на інформацію, що надається працівниками банку, а також найманими консультантами. Однак, ця можливість не звільняє керівників від їх відповідальності за прийняття незалежних рішень.

Стаття 44 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, чинній на час прийняття відповідачами рішень щодо придбання цінних паперів) містить вимоги щодо управління ризиками банку. Банк створює комплексну та адекватну систему управління ризиками, що має враховувати специфіку роботи банку, встановлені Національним банком України вимоги щодо управління ризиками. Система управління ризиками має забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку, моніторинг та контроль за всіма видами ризиків на всіх організаційних рівнях та оцінку достатності капіталу банку для покриття всіх видів ризиків.

У ч.1 ст.49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (у відповідній редакції) закріплено, що як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в п.3 ч.3 ст.47 цього Закону.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 було підписано від імені Банку та вжито заходів щодо виконання договору №1950 від 19.05.2016, яким Банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій.

У відповідності до п.1.1 розділу V Інструкції №368 ліквідність банку - це здатність банку забезпечити своєчасне виконання своїх грошових зобов`язань, яка визначається збалансованістю між строками і сумами погашення розміщених активів та строками і сумами виконання зобов`язань банку, а також строками та сумами інших джерел і напрямів використання коштів (надання кредитів, інші витрати).

У зв`язку з цим, банки повинні постійно управляти ліквідністю, підтримуючи її на достатньому рівні для своєчасного виконання всіх прийнятих на себе зобов`язань з урахуванням їх обсягів, строковості й валюти платежів, забезпечувати потрібне співвідношення між власними та залученими коштами, формувати оптимальну структуру активів із збільшенням частки високоякісних активів з прийнятним рівнем кредитного ризику для виконання правомірних вимог вкладників, кредиторів і всіх інших клієнтів.

На переконання суду, ОСОБА_2 був особою з відповідним ступенем кваліфікації, досвідом, що володів спеціальними знаннями, у зв`язку з чим не міг не розуміти значення своїх дій щодо підписання договору факторингу №1905, його фактичного виконання та наслідків для Банку.

При цьому, рішення єдиного акціонера Банку від 18.05.2016 №4 не передбачало строків його виконання, зокрема, не було вказівки на терміни укладення договорів, а п.5 даного рішення не надавалось голові правління Банку (в.о. голови правління Банку) повноваження на підписання від імені Банку договорів, умови яких визначені згідно цього рішення, з правом визначення умов зазначених договорів, що не встановлені цим рішенням.

У розумінні наведених вище приписів законодавства, напередодні укладення договору факторингу №1905, ОСОБА_2 зобов`язаний був вжити заходів та проаналізувати інформацію щодо предмету договору, перевірити за допомогою наявної системи управління ризиками доцільність їх укладення та можливість настання для Банку негативних наслідків (ризиків) від виконання цих угоди.

Згідно із висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №910/20261/16, неспроможність посадової особи пояснити мотиви своїх дій та рішень, які завдали підприємству збитків, також свідчить про недобросовісність таких дій та рішень.

Положеннями ст.92 ЦК України передбачено відповідальність членів органу юридичної особи, її посадових осіб, в тому числі її керівника, якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи, однак ОСОБА_2 19.05.2016 виконав рішення єдиного акціонера Банку від 18.05.2016 №4 шляхом укладення та виконання договору факторингу №1905 від 19.05.2019, без здійснення відповідного контролю та перевірки всіх ризиків, що свідчить про цілковиту залежність та підпорядкованість контролеру Банку.

У справі №910/11298/16 Північним апеляційним господарським судом було встановлено, що Банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, що є підставою нікчемності правочину в силу пункту 1 частини третьої статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»;

Таким чином, ОСОБА_2 не забезпечив проведення належної роботи з перевірки предмету договору, без перевірки контрагентів та їх фінансового стану, без урахування всіх ризиків від укладення такого договору, чим порушив свої фідуціарні обов`язки діяти сумлінно та в найкращих інтересах для Банку та його кредиторів. Укладення та подальше виконання договору факторингу №1905 від 19.05.2016 не мало на меті реального отримання Банком економічної вигоди, за очевидної відсутності розумного пояснення таких дій.

Важливим елементом доказування наявності повного складу правопорушення є причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, який полягає у тому, що: 1) протиправна поведінка завжди передує в часі шкідливому результату, що настав; 2) шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки.

Позивач доводить, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, наслідком такої протиправної поведінки.

Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною шкоди, коли вона прямо (безпосередньо) пов`язана зі збитками.

Фонд наполягає на тому, що причинний зв`язок слід встановлювати не між діями кожного учасника і спільним результатом, а саме між діями окремих учасників і рішенням в цілому та між цим рішенням і наслідками, які настали.

Суд зазначає, що якщо рішення колегіального органу є остаточним і обов`язковим (не потребує затвердження одноособового керівника), то особи, які його прийняли, відповідають як виконавці відповідної дії.

Таким чином, відповідальність посадових осіб органів управління Банку за прийняття рішень, затвердженням, погодженням таких рішень є одним із елементів зворотного зв`язку між ними та фізичними чи юридичними особами у правовідносинах, пов`язаних із реалізацією прав і свобод та законних інтересів суб`єктів суспільних відносин, деліктної практики зокрема.

У даній справі рішення №4 прийнято 18.05.2016 єдиним акціонером Банку в особі ТОВ "Екосіпан" як найвищим органом управління Банку.

Договір факторингу №1905 від 19.05.2016 укладено ОСОБА_2 як в.о. Голови правління Банку на виконання рішення єдиного акціонера Банку як найвищого органу управління в силу статуту Банку та Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Як зазначалось вище, на час укладення та виконання договору факторингу №1905 по відношенню до ПАТ "Банк Михайлівський" діяли обмеження, встановлені постановою НБУ №917 від 22.12.2015, №295/БТ від 27.04.2016.

Відповідно до договору факторингу №1905 перелік позичальників, права вимоги за кредитними договорами яких відступаються ТОВ «ФК «ПЛЕЯДА», зазначено у реєстрі прав вимоги. Всього було складено два реєстри прав вимоги до договору факторингу №1905, а саме: реєстр №1 та реєстр №2.

Акт прийому-передачі №1 (документів, що підтверджують право вимоги за 109 366 кредитними договорами) від 20.05.2016 до договору факторингу №1905 та Акт прийому-передачі №2 (документів, що підтверджують право вимоги за 1 234 кредитними договорами) від 20.05.2016 до договору факторингу №1905.

Згідно з реєстром прав вимоги № 1 до договору ПАТ «Банк Михайлівський» було відступлене право вимоги за кредитними договорами у кількості 109 366 штук на суму 679 861 696,07 грн.

Згідно з реєстром прав вимоги № 2 до договору ПАТ «Банк Михайлівський» було відступлене право вимоги за кредитними договорами у кількості 1 234 штук на суму 2 436 158,80 грн.

Отже, на виконання договору між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда» було укладено два реєстри прав вимоги у відповідності до яких Банк здійснив відступлення прав вимоги за кредитними договорами на загальну суму 682 297 854,87 грн.

Як наслідок, Банк втратив ліквідний кредитний портфель споживчих кредитів фізичних осіб балансовою вартістю 682 297 854,87 грн.

Згідно із ч.3 ст.22 Цивільного кодексу України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Одночасно, відповідачі в межах наданих їм процесуальних прав та визначених процесуальних обов`язків повинні спростувати доводи та докази позивача, а також у свою чергу навести обставини та доводи, які свідчили б про відповідність їх діяльності інтересам банку та про відсутність підстав для їх відповідальності.

Завдана шкода (збитки) полягає в тому, що власник істотної участі/контролер ОСОБА_1 безпосередньо вплинув на прийняття рішення, та безпосередній керівник ОСОБА_2 уклав договір щодо безоплатного відчуження активу Банку у вигляді прав вимоги за договорами про надання споживчих кредитів фізичних осіб на користь третьої особи (ТОВ «ФК «Плеяда»).

Негативний економічний наслідок для Банку полягає у втраті ним значного ліквідного активу - споживчих кредитів фізичних осіб, який обслуговувався позичальниками у вигляді сплачених відсотків по кредитам. Отже, завдані Банку збитки знаходяться у прямій залежності із протиправною поведінкою відповідачів.

За загальним правилом розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Так, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що якщо банку завдано шкоди окремими діями певної особи, наприклад, шляхом знищення чи пошкодження речі, відчуженням майна банку безоплатно або за заниженими цінами та в інших подібних випадках, то розмір шкоди визначається залежно від безпосередніх наслідків таких дій шляхом оцінки вартості втраченої речі чи зниження її вартості внаслідок пошкодження, вартості безоплатно відчуженого майна, різниці між ринковою ціною та ціною відчуження тощо (п. 7.60 постанови від 25.05.2021 у справі №910/11027/18).

В результаті укладання та виконання договору факторингу №1905 від 19.05.2016 Банк втратив ліквідний активів (портфель споживчих кредитів фізичних осіб) балансовою вартістю 682 297 854,87 грн.

15.06.2020 відбувся аукціон з продажу активів ПАТ «Банк Михайлівський» в процедурі ліквідації Банку за результатами якого переможцем аукціону стало ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», . До складу активів (майна) лоту включено права вимоги за кредитними договорами, що укладені ПАТ «Банк Михайлівський» з фізичними особами.

За результатами аукціону, 20.07.2020 було укладено договір №7_БМ відступлення ПАТ «Банк Михайлівський» прав вимоги на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». Ціна відступлення згідно умов договору № 7_БМ від 20.07.2020 склала 71 072,63 грн.

Отже, розрахунок суми завданих збитків (шкоди) Банку за вказаною кредитною операцією у справі №910/7393/24 визначається як різниця між балансовою вартістю прав вимоги за кредитними договорами на дату їх продажу та сумою, отриманою від продажу, і становить: 682 297 854,87 грн (балансова вартість прав вимоги за кредитними договорами); 71 072,63 грн (сума отримана від продажу прав вимоги за кредитами) = 682 226 782,24 грн.

У постановах у справах №910/12955/20 (п.п. 319, 326, 341-343) та №916/1489/22 (п.п. 139 та 140) Верховний Суд погодився з розрахунком розміру збитків (шкоди), який заявлений Фондом та дорівнює різниці між балансовою вартістю кредиту та сумою реалізації прав вимоги за кредитами на торгах, проведених під час процедури ліквідації Банку.

Колегія суддів вважає, що позивачем правомірно розраховано розмір шкоди, який спричинений внаслідок схвалення власником істотної участі/контролера Банку протиправного рішення щодо укладення нікчемного договору факторингу та діями керівника, направленого на його виконання, складає 682 226 782,24 грн.

Отже, завдані Банку збитки знаходяться у прямій залежності із протиправною поведінкою відповідачів та виникли саме внаслідок конкретних дій та рішень відповідачів щодо ухвалення та здійснення протиправних ризикових кредитних операцій.

Водночас, колегія суддів зазначає, що предметом розгляду даної справи не є дійсність/недійсність договору №1905.

Крім того, як було зазначено, постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021 у справі №910/11298/16 було застосовано наслідки нікчемності договору №1905.

Проте, суд першої інстанції в оскаржуваному рішені зазначив, що судове рішення у справі №910/11298/16 було прийнято без участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , тому обставини, наведені в цьому рішенні не є преюдиційними в силу ч.5 ст.75 ГПК України.

Разом з тим, колегія суддів при розгляді справи бере до уваги обставини, які встановлені в судовому рішенні у справі №910/11298/16, та якими було підтверджено факт порушення Банком обмежень, які встановлені НБУ, та положень законодавства при укладенні договору факторингу №1905 від 19.05.2016.

Відповідачами у свою чергу не подано жодних доказів, які б давали підстави для спростування фактів та обставин, які були встановлені у справі №910/11298/16.

У наявному в матеріалах справи звіті НБУ про інспектування ПАТ "Банк Михайлівський" за період з 11.04.2016 до 27.05.2016 (перевірку закінчено достроково 23.05.2016) містяться відомості про грубі недоліки в діяльності як акціонера, так і керівництва Банку в цілому, а наведені у звіті НБУ висновки відображують реальний негативний фінансовий стан активів Банку (аркуші №№3, 8, 9, 14-15, 28-32).

Зі змісту звіту про інспектування НБУ також вбачається, що загальний фінансовий стан Банку є незадовільним, розмір регулятивного капіталу не забезпечує покриття ризиків, притаманних діяльності Банку, якість активів незадовільна, надходжень недостатньо для покриття витрат, формування резервів під активні операцій та нарощення капіталу, сукупний ризик ліквідності Банку є високим, очікується, що напрям зміни ризику буде таким, що зростає, система внутрішнього контролю та система управління операційним ризиком недосконалі, якість управління кредитним ризиком є незадовільною, враховуючи низьку якість активів, недостатній рівень внутрішнього контролю за якістю оцінки рівня ризику за кредитними операціями та за процесом виявлення груп контрагентів зі спільним економічним ризиком, що призвело до порушення Банком нормативу Н7.

При цьому, результати інспектування свідчать, що менеджмент Банку не розуміє або вирішив ігнорувати ключові аспекти ризиків, притаманних діяльності Банку (аркуш №9 звіту НБУ), якість корпоративного управління недосконала, статистична звітність не відображає реальну якість активів, фінансовий результат діяльності, обсяг регулятивного капіталу, внаслідок використання різноманітних схем та механізмів, спрямованих на приховування реальних ризиків (аркуш №15 звіту НБУ).

У звіті НБУ також вказано, що 20.05.2016 (п`ятниця) не працював апаратний комплекс "операційний день банку Б2", внаслідок чого до НБУ не було подано обов`язкової звітності. Вказані факти відображені також в постанові НБУ від 23.05.2016 №14/БТ про визнання банку неплатоспроможним.

Відповідачами, в свою чергу, не надано будь-яких пояснень з цього приводу.

Як вже зазначалось вище, рішення єдиного акціонеру Банку №4 від 18.05.2016 передбачало укладення договорів з пов`язаними особами, що напередодні запровадження в Банку тимчасової адміністрації є ознакою нікчемності правочину, передбаченою ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції на день укладення таких правочинів).

Таким чином, розмір шкоди, яка заподіяна ПАТ "Банк Михайлівський" внаслідок схвалення власником істотної участі/контролера Банку протиправного рішення щодо укладення нікчемного договору факторингу та діями керівника, направленого на його виконання у розмірі 682 226 782,24 грн, документально підтверджуються, а матеріали справи містять достатньо доказів та аргументів, які беззаперечно підтверджують наявність в діях відповідачів необхідних елементів складу цивільного правопорушення таких як протиправна поведінка, наявність факту заподіяної шкоди (збитків) та причинно-наслідковий зв`язок між ними, що свідчить про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог.

Разом з цим, у позові належить відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Приписами ст.257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 ст.261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За загальним правилом, встановленим у ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.05.2021 у справі №910/11027/18 звертала увагу на те, що якщо особі завдано шкоди, то вона може вважатися такою, що довідалася або могла довідатися про порушення свого права не з того дня, коли їй стало відомо про вчинення дій, якими може бути завдано шкоди, а з дня, коли вона має змогу оцінити розмір такої шкоди.

Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачає процедуру задоволення вимог кредиторів за рахунок майна банку.

Положеннями ст.49 наведеного Закону визначено заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів.

Так, згідно із положеннями ст.49 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції, чинній станом на момент віднесення ПАТ "Банк Михайлівський" до категорії неплатоспроможних, Фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами.

Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи:

1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення;

2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів;

3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними.

Як зазначено вище, якщо банку заподіяно шкоди шляхом недотримання вимог законодавства, невжиття своєчасних заходів для запобігання настанню неплатоспроможності банку тощо, що призвело до зниження чистих активів банку, порушення нормативів, зокрема ліквідності та втрати банком стану платоспроможності, то розмір шкоди, завданої банку, оцінюється розміром недостатності майна банку для задоволення вимог усіх кредиторів, якщо не доведений більший розмір шкоди. Для такої оцінки необхідно встановити розмір акцептованих вимог кредиторів та оцінити ліквідаційну масу банку. Отже, лише після складення реєстру акцептованих вимог кредиторів, затвердження реальної ліквідаційної маси банку можна встановити розмір вимог кредиторів, що не покривається наявними активами банку, тобто конкретний розмір завданої банку шкоди.

Відповідно до ст.48 Закон України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку, серед іншого, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів.

Установлений ст.50 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" порядок формування ліквідаційної маси банку передбачає, серед іншого, що майно банку, що включається до ліквідаційної маси, підлягає оцінці Фондом у порядку, встановленому Фондом. Інвентаризація майна банку та формування ліквідаційної маси мають бути завершені у строк до шести місяців з дня прийняття рішення про ліквідацію банку та відкликання банківської ліцензії. Результати інвентаризації та формування ліквідаційної маси відображаються в акті, який підлягає затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Верховний Суд у постанові від 04.06.2024 у справі №916/3724/21 вказав, що розмір шкоди (збитків), завданий кредиторам банку (зокрема і Фонду) визначається на підставі затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку, а відтак, Фонд та інші кредитори банку мають змогу оцінити розмір заподіяної їм шкоди (збитків) внаслідок неправомірних дій пов`язаних із банком осіб саме з моменту затвердження останнього з двох зазначених вище документів.

Отже, розмір недостатності майна банку для задоволення вимог всіх кредиторів має бути виявлений Фондом на підставі затвердженого реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.

Корпоративна палата у вказаній постанові зазначила, що перебіг позовної давності розпочинається з дня затвердження останнього з двох документів, а саме реєстру акцептованих вимог кредиторів або акта формування ліквідаційної маси банку шляхом відповідних розрахунків.

Тобто Корпоративна палата визначила, з якого моменту в цьому випадку починає відраховуватися позовна давність, а саме - з моменту коли Фонду стало відомо, що розмір вимог кредиторів не покривається наявними активами банку, що передбачає затвердження одного з двох вищезазначених документів.

Щодо правової природи шкоди, заподіяної банку та його кредиторам, Корпоративна палата у постанові від 04.06.2024 у справі №916/3724/21 вказала, що негативні наслідки від неправомірних дій пов`язаних із банком осіб як для банку, так і для його кредиторів (вкладників) настають саме з моменту віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у банку тимчасової адміністрації. Оскільки саме з моменту віднесення банку до категорії неплатоспроможних та запровадження у банку тимчасової адміністрації у банку припиняється будь-яка діяльність пов`язана зі здійсненням розрахункових операцій, повернення депозитів вкладників тощо.

Враховуючи, що відповідно до ст.29 Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд та вкладники банку набувають статусу кредитора банку на день початку процедури виведення Фондом неплатоспроможного банку з ринку, Корпоративна палата вказала, що розмір шкоди (збитків), завданий кредиторам банку (зокрема і Фонду) визначається на підставі затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів та акта формування ліквідаційної маси банку, а відтак, Фонд та інші кредитори банку мають змогу оцінити розмір заподіяної їм шкоди (збитків) внаслідок неправомірних дій пов`язаних із банком осіб саме з моменту затвердження останнього з двох зазначених вище документів.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суді від 25.06.2025 у справі №910/18526/21.

Як встановлено судом вище, в період ліквідаційної процедури рішенням виконавчої дирекції Фонду від 10.11.2016 №214 було затверджено перелік (реєстр) вимог кредиторів ПАТ "Банк Михайлівський", проведено інвентаризацію майна банку станом на 13.07.2016 (дата початку процедури ліквідації), за результатами якої складено скоригований початковий баланс Банку станом на 01.11.2016, який погоджено виконавчою дирекцією Фонду (рішення №2422 від 14.11.2016), а рішенням виконавчої дирекції Фонду №164 від 19.01.2017 затверджено ліквідаційну масу ПАТ "Банк Михайлівський" станом на 01.11.2016.

Тобто, саме з 19.01.2017 (з дати затвердження ліквідаційної маси банку, як останнього з двох зазначених документів) Фонд був достеменно обізнаний про те, що задоволення всіх зобов`язань за рахунок існуючих актів Банку неможливе, і шкоду вже завдано.

Отже, строк позовної давності для заявлення позовних вимог до відповідачів тривав до 19.01.2020.

Натомість, з даним позовом Фонд звернувся до суду лише 03.06.2024, тобто, після спливу строку позовної давності.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 Цивільного кодексу України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому, саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин, що випливає із загального правила, встановленого ст.74 Господарського процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Водночас, позивачем не зазначено таких підстав, що зумовили неможливість подання позовної заяви в межах строку позовної давності, у зв`язку з причинами, які є поважними.

Таким чином, враховуючи приписи ст.258 Цивільного кодексу України та те що, позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, тому за таких обставин у задоволенні позовних вимог Фонду до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в розмірі 682 226 782,24 грн слід відмовити.

З огляду на вказане вище, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні з підстав, зазначених у мотивувальній частині. Разом з тим, враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає за необхідне виключити висновок про визнання Фонду неналежним позивачем у даній справі та доповнити мотивувальну частину рішення мотивуванням щодо застосування строків позовної давності та викласти її в редакції даної постанови.

Інші доводи та заперечення учасників справи судом розглянуті та відхилені як такі, що на результат вирішення спору - відмови у задоволенні позову з наведених вище підстав, впливу не мають.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати не вбачається.

Відповідно до частини 4 статті 277 Господарського процесуального кодексу України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів дійшла висновку про необхідність доповнення мотивувальної частини рішення, з викладенням її редакції даної постанови.

Таким чином, апеляційна скарга Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 слід змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції даної постанови. Резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 залишити без змін.

З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1.Апеляційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції даної постанови.

В іншій частині рішення Господарського суду міста Києва від 14.04.2025 у справі № 910/7393/24 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/7393/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складен та підписана 23.12.2025.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді О.М. Гаврилюк

В.В. Сулім