СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Харків Справа № 922/2627/25

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Гребенюк Н.В., суддя Мартюхіна Н.О.,

за участі секретаря судового засідання Борсук В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (вх.№2264Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.10.2025 (рішення ухвалено суддею Бураковою А.М. в приміщенні Господарського суду Харківської області 02.10.2025 об 11:03 год, повне рішення складено 07.10.2025) та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 (додаткове рішення ухвалено суддею Бураковою А.М. в приміщенні Господарського суду Харківської області 13.10.2025, повне додаткове рішення складено 20.10.2025) у справі №922/2627/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України», м. Київ

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС», м. Харків

про стягнення 198461,40 грн

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (позивач) звернулося до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» про стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати по Договору від 12.03.2024 №230 у загальному розмірі 198461,40 грн.

Рішенням Господарського суду Харківської області від 02.10.2025 у справі №922/2627/25 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Додатковим рішенням Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково; ухвалено у справі №922/2627/25 додаткове рішення; стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (03150, м. Київ, вул. Горького, буд. 56, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» (61033, м. Харків, вул. Тахіатаська, буд. 3, ) 20000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалено видати наказ після набрання додатковим рішенням законної сили, в решті заяви - відмовлено.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» області звернулося до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вважати своєчасним подання апеляційної скарги та прийняти її до розгляду; за наслідками розгляду даної апеляційної скарги прийняти постанову, якою скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 02.10.2025 у справі №922/2627/25 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 у справі №922/2627/25 і ухвалити нове рішення, яким: задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (вул. Горького, буд. 56, м. Київ, 03150, ідентифікаційний код 24369810) у повному обсязі, а саме стягнути на його користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» (вул. Тахіатаська, буд. 3, м. Харків, 61033, ідентифікаційний код 44570322) суму попередньої оплати по Договору від 12.03.2024 №230 у загальному розмірі 198461,40 грн; заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» (вул. Тахіатаська, буд. 3, м. Харків, 61033, ідентифікаційний код 44570322) про розподіл судових витрат у справі №922/2627/25 залишити без задоволення у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник зазначає, що він не отримував від відповідача будь-яких повідомлень про готовність замовленого автомобіля, як наслідок, він не знав про початок перебігу відповідних строків на оплату, до матеріалів справи не долучено жодного доказу на підтвердження того, що уповноважена особа позивача отримала нарочно та/або засобами поштового зв`язку будь-які повідомлення від ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС».

Водночас, представник позивача зазначає, що листування в телеграмі, звукозапис телефонної розмови не можуть бути належними доказами повідомлення позивача про готовність для передачі автомобіля, оскільки з наданих відповідачем доказів неможливо встановити осіб, між якими відбувалося таке спілкування.

Заявник апеляційної скарги, також зазначає, що заяви свідків, які долучені відповідачем до матеріалів справи не відповідають вимогам чинного законодавства України та не можуть підтверджувати належним чином повідомлення про готовність здійснити передачу автомобіля.

Заперечуючи проти додаткового рішення, позивач вважає, що через безпідставну відмову у задоволенні його позовних вимог, похідна вимога про стягнення витрат на правничу допомогу, також не повинна була задовольнятись судом першої інстанції. Водночас, ТОВ «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» вважає, що наданих відповідачем документів недостатньо для стягнення з позивача будь-яких витрат на отримання правничої допомоги.

Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 13.11.2025 (колегія суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Мартюхіна Н.О. суддя Россолов В.В.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (вх.№2264Х) на рішення Господарського суду Харківської області від 02.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 у справі №922/2627/25; встановлено учасникам справи строк по 28.11.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу, заяв, клопотань та письмових пояснень з доказами їх надсилання іншим учасникам провадження; повідомлено учасників справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться 23.12.2025.

28.11.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» надійшов відзив на апеляційну скаргу.

Відповідно до розпорядження Східного апеляційного господарського суду щодо повторного автоматизованого розподілу справи, витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2025 у зв`язку з відпусткою судді Россолова В.В. для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Крестьянінов О.О., суддя Гребенюк Н.В., суддя Мартюхіна Н.О.

У судовому засіданні представник ТОВ «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» підтримав подану ним апеляційну скаргу в повному обсязі.

Представник ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення - без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила таке.

12.03.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (покупець) було укладено договір купівлі-продажу №230 (надалі - договір).

Відповідно пункту 1.1. договору продавець зобов`язався передати у власність Покупця в обговорений нижче термін легковий автомобіль ZEEKR, моделі 001, колір: чорний, комплектація якого вказана у додатку № 1 (специфікації) до договору, надалі автомобіль або товар, а покупець зобов`язувався оплатити й прийняти його на умовах даного договору.

Згідно з пунктом 1.2. договору сторони підтверджують, що продаж та передача автомобіля здійснюються продавцем на території України в автосалоні продавця.

У пунктах 2.2., 2.3. договору було визначено, що комплектність автомобіля зазначена в додатку № 1 (специфікація), яка є невід`ємною частиною цього договору. Продавець своєчасно повідомляє покупця про готовність передати автомобіль.

На виконання вказаних умов договору між сторонами було підписано специфікацію №1 від 12.03.2024 до договору, в якій погоджено всі характеристики та комплектацію відповідного автомобілю, серед яких була додаткова опція: фаркоп.

Згідно з пунктом 3.1. договору ціна автомобіля визначена на день укладення цього договору і складає: 1984614,00 грн без ПДВ, що є еквівалентом 51084,00 долари США за комерційним курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладення цього договору. Ціна включає всі митні платежі, транспортування на територію України.

У відповідності до пункту 3.1.1. договору покупець зобов`язується на протязі 2-х банківських днів сплатити на рахунок продавця частину вартості автомобіля, вказаної в пункті 3.1., що складає 198461,00 грн, що є еквівалентом 5108,00 доларів США за комерційним курсом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на день укладання цього договору. В разі несплати покупцем цієї суми на протязі 2-х банківських днів договір припиняє свою дію.

Умовами пункту 3.1.2. договору визначено, що покупець зобов`язаний сплатити повну вартість автомобіля, за вирахуванням суми внесеної на виконання п. 3.1.1. цього договору на протязі двох банківських днів з дня отримання від продавця повідомлення про наявність автомобіля.

Відповідно до пункту 3.1.4. договору в разі дострокового розторгнення договору з ініціативи покупця, або несплати покупцем повної суми договору з урахуванням додаткового рахунку або відмови від сплати суми додаткового рахунку з будь-яких причин сума внесена покупцем відповідно до п. 3.1.1. покупцю не повертається та є власністю продавця.

Пунктом 3.3. договору визначено, що вартість автомобіля вважається оплаченою покупцем після надходження всіх грошових коштів на банківський рахунок продавця згідно з положеннями цієї статті.

Відповідно до пункту 4.1 договору продавець зобов`язаний здійснити передачу автомобіля до 01.09.2024 року.

У відповідності до пункту 4.2. договору продавець у разі неможливості передати автомобіль у строки, передбачені пунктом 4.1. даного договору, повинен повідомити покупця за допомогою телефону, факсу тощо. Після цього сторони повинні письмово визначити новий строк поставки автомобіля.

Відповідно до пунктів 7.1.1., 7.1.2., 7.1.3. договору покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі оплатити вартість автомобіля згідно умов цього договору; прийняти поставлений автомобіль згідно видаткової накладної та акту прийому-передачі на автомобіль; оглянути поставлений товар.

Умовами пунктів 11.1., 11.2. договору було передбачено, що цей договір набирає силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 01.09.2024, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Згідно специфікації №1 від 12.03.2024 сторони визначили асортимент, кількість та вартість товару, що мав бути поставлений за договором, зокрема, визначили комплектацію автомобіля ZEEKR 001 /YOU 100 kWt 4WD/2024/чорний, з такою додатковою опцією, як фаркоп, загальною вартістю 1984614грн без ПДВ,

Відповідно до платіжної інструкції № 41 від 15.03.2024 позивачем було сплачено відповідачу 198461,40 грн за товар (автомобіль ZEEKR 001 2024/YOU 100 kWt 4WD/BLACK) згідно РФ №0 від 15.03.2024 по договору купівлі - продажу № 230 від 12.03.2024 без ПДВ.

31.08.2024 між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу №230 від 12.03.2024. Цією додатковою угодою №1 було продовжено строк дії договору до 01.02.2025 та встановлено, що продавець зобов`язаний здійснити передачу автомобіля на території України до 01.02.2025.

Крім того, між сторонами 31.08.2024 було підписано специфікацію №2, в якій зазначена комплектність автомобіля, який мав бути поставлений. За своїми характеристиками цей автомобіль є аналогічним, зазначеному в специфікації №1, за виключенням додаткової опції - фаркопу.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що відповідно до умов договору від 12.03.2024 №230 він перерахував на банківський рахунок відповідача попередню оплату у розмірі 198461,40 грн за легковий автомобіль ZEEKR, моделі 001, колір: чорний, комплектація якого вказана у додатку №1 (специфікації) до договору. Проте, відповідач не здійснив передачу відповідного автомобіля у погоджені договором строки, а тому, керуючись п. 4.2 договору, 31.08.2024 між сторонами було підписано додаткову угоду до договору, в якій змінено строки передачі транспортного засобу до 01.02.2025 та погоджено інший предмет поставки, а саме аналогічний автомобіль тільки вже без фаркопу (у відповідності до специфікації № 2). В той же час, відповідач, незважаючи на домовленість здійснити передачу автомобіля позивачу ще до 01.02.2025, повторно не виконав свого обов`язку і не повернув отриману попередню оплату, і не передав замовлений автомобіль. У зв`язку з вказаними обставинами 11.07.2025 позивач направив на адресу відповідача вимогу про повернення суми попередньої оплати. Відповідач не повернув суму попередньої оплати позивачу і не виконав умови договору стосовно передачі автомобіля.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначає, що ним до укладання між сторонами додаткової угоди №1 до договору в обумовлений строк, було отримано автомобіль, який був готовий до передачі позивачу в автосалоні відповідача, про що 16.09.2024 о 13:59 було повідомлено представника позивача - спочатку в письмовому порядку шляхом надсилання смс-повідомлення у месенджері Telegram, а згодом у телефонній розмові в усному порядку. У відповідача наявна історія переписки з представником позивача - ОСОБА_3 (тел.: НОМЕР_1 ), з якої вбачаються всі деталі спілкування, домовленостей між сторонами, погодження строків та умов з моменту погодження умов щодо укладення договору і протягом всього строку його дії. Дане спілкування велося у месенджері Telegram, що було погоджено з представником позивача, та питань щодо зручності у комунікації у цьому конкретному месенджері у останнього не виникало. Крім того, відповідачем у роботі використовується електронна система, яка фіксує та записує телефонні розмови з клієнтами.

Відповідачем в підтвердження спілкування, домовленостей, погодження строків та умов договору з представником позивача - ОСОБА_3 (тел.: НОМЕР_1 ) були надані заяви свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які надавали відповідачу послуги (виконували роботи) по комунікації з клієнтами відповідача та супроводу процесу продажу товару відповідача, згідно цивільно-правових договорів №22 від 28.01.2024 та №23 від 03.02.2024 відповідно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції за результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності прийшов до висновку, що докази, надані відповідачем на підтвердження факту виконання ним умов договору купівлі-продажу №230 від 12.03.2024 в редакції додаткової угоди №1 від 31.08.2024, є достатньо вірогідними. Також, місцевим господарським судом було зазначено, що позивач всупереч вимогам статей 13, 74 ГПК України доводів відповідача не спростував, доказів належного виконання умов договору купівлі-продажу №230 від 12.03.2024 в редакції додаткової угоди №1 від 31.08.2024 суду не надав.

Ухвалюючи, додаткове рішення у справі, суд першої інстанції, керуючись у тому числі такими критеріями, як обґрунтованість та пропорційність витрат на професійну правничу допомогу до предмета спору, а також враховуючи критерій розумності їхнього розміру та заперечення позивача щодо їх розміру, прийшов до висновку про зменшення розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу до 20000,00 грн.

Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи колегія суддів зазначає таке.

Зобов`язання виникають, зокрема, з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

За приписами статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов`язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу (частина перша статті 693 ЦК України).

За приписами частини другої статті 693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку поставки у відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти), відповідно до частини другої статті 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням.

Попередня оплата товару здійснюється на виконання умов договору до передання товару продавцем. Шляхом попередньої оплати може бути оплачена повна вартість товару або її частина, однак, у разі нездійснення поставки, правова природа сплаченої суми не змінюється і покупець має право на її повернення.

Умовою застосування частини другої статті 693 ЦК України є неналежне виконання продавцем свого зобов`язання зі своєчасного передання товару покупцю. А у разі настання такої умови, покупець має право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Можливість обрання певного визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця.

Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця.

Оскільки законом не визначено форму пред`явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред`явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову.

Для задоволення вимог покупця щодо повернення суми попередньої оплати суд повинен установити факт прострочення продавця щодо передачі товару, факт належного виконання покупцем своїх обов`язків за договором, а звідси - і право покупця вимагати повернення суми попередньої оплати. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2025 у справі №910/18530/23.

В даному випадку, сторонами не оспорюється факт укладення між ними договору купівлі-продажу.

Проте, позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку з приводу того, що ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» виконало свій обов`язок, встановлений у пункті 2.3 договору, та належним способом повідомило позивача про готовність для передачі замовленого ним автомобіля.

В свою чергу, відповідач зазначає, що ним 16.09.2024 о 13:59 було повідомлено представника позивача про доставку автомобіля та готовність його для передачі спочатку в письмовому порядку шляхом надсилання смс-повідомлення у месенджері Telegram, а згодом в телефонній розмові в усному порядку.

Щодо доводів позивача про те, що електронне листування та звукозапис телефонної розмови не можуть бути належними доказами повідомлення позивача про готовність для передачі автомобіля та необхідності оплати його повної вартості, колегія суддів зазначає таке.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №904/1017/20).

Звертаючись із позовом позивач зобов`язаний надати до позовної заяви всі наявні в нього докази та довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до частин першої, другої статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених в порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Таким чином, процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі №914/1003/21).

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.1 ст.76 ГПК України).

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.1 ст.77 ГПК України).

Відповідач, наполягаючи на виконанні свого обов`язку щодо повідомлення позивача про готовність для передачі замовленого автомобіля, надав роздруківку листування в месенджері Telegram з особою пойменованою як ОСОБА_6 за номером телефону НОМЕР_2 та звукозаписи телефонної розмови з особою на ім`я ОСОБА_3 .

В свою чергу, позивач заперечує ті обставини, що йому належить телефонний номер НОМЕР_2 , а особа з ім`ям ОСОБА_3 або ОСОБА_6 є його уповноваженим представником.

Судова колегія приймає до уваги зазначені заперечення позивача та не може визнати доведеними відповідачем наданими роздруківками електронного листування в месенджері Telegram та звукозаписами телефонних розмов обставини спілкування з повноважними представниками (представником) позивача щодо предмету договору, оскільки відповідачем не доведено належність позивачу вказаного номеру телефону ( НОМЕР_2 ), а особу за ім`ям ОСОБА_3 або ОСОБА_6 не можна ідентифікувати як повноважного представника позивача.

Навпаки, в договорі купівлі-продажу №230 від 12.03.2024 зазначено контактний телефон покупця (позивача) НОМЕР_3 , а сам договір підписано з його боку директором ОСОБА_4 . При цьому, будь-яких інших доказів на підтвердження того, що від імені покупця (позивача) мали право виступати інші особи (такі як ОСОБА_6 або ОСОБА_3), а також використовувати номер телефону НОМЕР_2 , відповідачем не надано.

Окрім того, надані відповідачем копії нотаріально завірених заяв свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 також не можуть бути прийняті судом з урахуванням такого.

Так, у своїй заяві свідок ОСОБА_2 стверджує, що він співпрацював з компанією ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» у період з січня 2024 року, безпосередньо вів комунікацію з представником відповідача ОСОБА_3 у месенджері Telegram та по телефону НОМЕР_1 стосовно обставин виконання умов договору купівлі-продажу №230 від 12.03.2024.

Проте, як зазначалося судом, спілкування з особою на ім`я ОСОБА_3 або ОСОБА_6 у месенджері Telegram чи по телефону НОМЕР_1 не дає можливості переконатися в тому, що воно мало місце саме з повноважною особою позивача.

Окрім того, заява ОСОБА_2 всупереч положенням ст. 88 ГПК України не містить, зокрема, підтвердження свідка про його обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань та про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

В свою чергу, свідок ОСОБА_1 у заяві вказує, що він будучи керуючим компанії ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС», здійснював контроль угоди з позивачем. Проте, з представником покупця ОСОБА_3 (тел. НОМЕР_1 ) безпосередню комунікацію вів не він, а менеджер ОСОБА_5 . Водночас, колегія суддів зауважує, що відповідно до положень ст. 87 ГПК України не є доказом показання свідка, які ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, і такі показання не беруться судом до уваги. Окрім того, всупереч положенням ст. 88 ГПК України заява ОСОБА_1 не містить, зокрема, підтвердження свідка про готовність з`явитися до суду за його викликом для підтвердження своїх свідчень.

За таких обставин колегія суддів, приходить до висновку, що місцевий господарський суд помилково прийняв до уваги надані відповідачем роздруківки листування у Telegram, звукозаписи телефонних розмов та заяви свідків як докази з вірогідністю підтверджуючі обставини виконання відповідачем умов договору, зокрема, щодо повідомлення позивача про готовність автомобіля до передачі.

Водночас, колегія суддів, дослідивши інші надані відповідачем докази, приходить до висновку що ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» виконало свій обов`язок, передбачений договором купівлі-продажу, і повідомило позивача про наявність і готовність автомобіля для передачі належним чином.

Як вже зазначалось, в договорі купівлі-продажу №230 від 12.03.2024 передбачений був обов`язок відповідача здійснити передачу автомобіля до 01.09.2025 (пункт 4.1. договору).

Умовами пунктів 11.1., 11.2. договору було визначено, що цей договір набирає силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до 01.09.2024, але у будь-якому випадку - до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Проте, 31.08.2024 (до закінчення строку дії договору) між сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу №230 від 12.03.2024, якою було продовжено строк його дії до 01.02.2025 та встановлено, що продавець зобов`язаний здійснити передачу автомобіля на території України до 01.02.2025.

Таким чином, сторони відтермінували строк для виконання відповідачем свого обов`язку з передачі автомобіля позивачу.

Відтак, суд вважає, що положення додаткової угоди слід тлумачити як такі, що мають бути враховані сторонами та судом, а тому подальша поведінка сторони, яка не приймає вказану умову є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці.

На підставі цього, колегія суддів відхиляє посилання заявника апеляційної скарги, що відповідачем саме в строк до 01.09.2025 не було повідомлено позивача про готовність до передачі автомобіля та відповідно не було здійснено таку передачу, адже сторони додатковою угодою погодили новий строк для передачі товару.

Матеріали справи містять лист відповідача №б/н від 01.10.2024 (з повідомленням позивача про готовність автомобіля до видачі та вимогою здійснення повної оплати за товар), який був направлений 03.10.2024 на юридичну адресу ТОВ «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» (03150, м. Київ, вул. Антоновича, будинок 56). Вказана адреса також зазначена як фактична та юридична в укладеному між сторонами договорі купівлі-продажу. На підтвердження обставин направлення цього листа позивачу відповідач надав опис вкладення до цінного листа та накладну Укрпошта №450 від 03.10.2024 (а.с. 32-33).

Матеріали справи також містять лист відповідача №б/н від 24.01.2025 з повідомленням позивача про наявність автомобіля та вимогою його оплати, квитанцію АТ «Укрпошти» 416 від 25.01.2025 (ас. 34) та скріншот трекінгу 416 (ас. 96), які підтверджують як обставини направлення цього листа на адресу позивача, так і вручення його позивачу 29.01.2025 за довіреністю у місті Києві (03150).

Вказані докази визнаються судом апеляційної інстанції належними та допустимими на підтвердження обставин виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, зокрема, щодо повідомлення покупця (позивача) про готовність замовленого ним автомобіля для передачі йому у встановлений в договорі строк.

Заперечення позивача про те, що відповідач нібито не надав доказів отримання зазначених повідомлень покупцем, по-перше, спростовуються вищенаведеними доказами. По-друге, обставини безпосереднього отримання позивачем листів відповідача, знаходяться поза волею останнього, а відтак не можуть бути поставлені йому в провину. Продавцю, в даному випадку, є достатнім доведення обставин вжиття заходів щодо належного здійснення направлення відповідного повідомлення покупцю.

Враховуючи вищевикладене, положення, зокрема, пунктів 2.3, 3.1.2, 3.1.4. договору, а також невиконання позивачем (покупцем) обов`язків щодо повної оплати автомобіля у встановлений в договорі строк, апеляційний господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми попередньої оплати по договору від 12.03.2024 №230 у загальному розмірі 198461,40 грн.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення в цілому з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а здійснена ним невірна оцінка певної частини доказів не призвела до невірних висновків по суті справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення місцевого господарського суду без змін.

Щодо вимог апеляційної скарги про скасування додаткового рішення, яким стягнуто з ТОВ «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» на користь ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20000,00 грн, колегія суддів зазначає таке.

Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства, зокрема є: відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективного захисту своїх прав в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 16 ГПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

У статті 123 ГПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Статтею 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено види адвокатської діяльності, зокрема, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Складання та подання стороною документів, які пов`язані із представництвом інтересів у суді, без наявності відомостей щодо їх явної безпідставності, може бути предметом розподілу витрат за результатом розгляду справи, з огляду на те, що такі дії в повній мірі слугуватимуть можливості надати правничу допомогу (відповідну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 25.10.2022 у справі № 910/19650/20).

Тож, вибір форми та суб`єкта надання правової допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Колегія суддів враховує правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, відповідно до якої частинами першою та другою статті 30 Закону № 5076-VI встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру; погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Згідно із частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 ГПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 126 цього Кодексу).

Частина 5 статті 129 ГПК України передбачає, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлену правову позицію, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Отже, в силу приписів наведених вище норм, для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Колегія суддів також враховує, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини четвертої статі 126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України.

Як свідчать матеріали справи, в процесі розгляду справи ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву (вх.№ 19546 від 26.08.2025), згідно якого відповідач просив суд стягнути з позивача на свою користь витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 35000,00 грн.

02.10.2025 відповідач із заявою (вх.№22905) подав до суду докази на підтвердження понесених судових витрат, а саме: копію договору про надання правової допомоги від 08.08.2025, укладеного між адвокатом Максимовим М.І. та ТОВ «ЕЛЕКТРО-МОТОРС», прибутковий касовий ордер №08/08 від 08.08.2025 на суму 35000,00 грн, копію додаткової угоди від 08.08.2025 до договору про надання правової допомоги від 08.08.2025.

Позивач 13.10.2025 за вх.№ 23683 подав до суду письмові заперечення стосовно стягнення з позивача судових витрат.

З наданих документів вбачається, що 08.08.2025 року між відповідачем (клієнтом) і адвокатом Максимов М.І. був укладений договір про надання правової допомоги (надалі - договір), відповідно до умов якого адвокат взяв на себе зобов`язання надавати клієнту необхідну правову допомогу, а клієнт в свою чергу зобов`язувався прийняти таку правову допомогу та здійснити за неї передбачену договором оплату. Під правовою допомогою сторонами розуміється представництво та захист прав і законних інтересів клієнта, зокрема, в судах усіх інстанції.

Пунктом 1.3. договору було передбачено, що адвокат бере на себе зобов`язання надавати клієнту необхідну правову допомогу щодо представництва інтересів клієнта у Господарському суді Харківської області у рамках розгляду справи № 922/2627/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є. О. Патона Національної академії наук України» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕЛЕКТРО-МОТОРС» про стягнення 198461,40 грн.

Згідно пунктів 4.2 - 4.4 договору розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання), розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю на вимогу адвоката. Адвокат має право, окрім гонорару, вимагати від клієнта та/або особи, яка уклала договір в інтересах клієнта, кошти, необхідні для покриття витрат, пов`язаних з виконанням доручення. В додатковій угоді до договору можуть бути визначені види передбачуваних фактичних витрат, пов`язаних з виконанням доручення (оплата роботи фахівців, чиї висновки запитуються адвокатом, транспортні витрати, оплата друкарських, копіювальних та інших технічних робіт, перекладу та нотаріального посвідчення документів, телефонних розмов, тощо), порядок їх погашення (авансування, оплата по факту в певний строк, інше) та може бути визначений їх обсяг. Якщо необхідність несення фактичних витрат певних додаткових видів або збільшення їх орієнтовного обсягу, визначеного раніше, з`ясувалася після укладення договору, адвокат повинен повідомити про це клієнта та/або особу, яка уклала договір в інтересах клієнта, і отримати його згоду на погашення необумовлених раніше витрат. Розмір та порядок сплати гонорару і додаткових витрат визначається та узгоджується клієнтом та адвокатом у додатковій угоді.

Також, 08.08.2025 між відповідачем (клієнтом) і адвокатом Максимов М.І. була укладена додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги від 08.08.2025.

У пункті 2 додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 08.08.2025 сторони погодили наступний порядок сплати гонорару за надання правової допомоги - платіж у розмірі 35000,00 грн, що сплачується клієнтом на користь адвоката у момент підписання цієї додаткової угоди за представництво інтересів клієнта у Господарському суді Харківської області у рамках розгляду справи 922/2627/25.

Згідно прибуткового касового ордеру №08/08 від 08.08.2025 адвокату Максимову М.І. було сплачено 35000,00 грн за договором про надання правової допомоги від 08.08.2025.

В апеляційній скарзі позивач вважає, що наданих відповідачем документів недостатньо для стягнення з ТОВ «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» будь-яких витрат на отримання правничої допомоги, а саме не надано ні акту виконаних робіт, ні будь-якого іншого документу, який би фіксував перелік та обсяг наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що коло доказів для підтвердження витрат на правову допомогу не є суворо обмеженим, але вони мають бути реальними, обґрунтованими та підтверджувати необхідність витрат. Документальним підтвердженням реальності понесення стороною таких витрат, є договір про надання правової допомоги, додаткова угода до нього та прибутковий касовий ордер. Суд оцінює роботу адвоката, яка підтверджується поданням ним процесуальних документів в інтересах відповідача у справі, участю адвоката в судових засіданнях.

Апеляційний господарський суд враховує зауваження позивача про ненадання відповідачем звіту чи інформації з детальним описом виконаних робіт. Проте, зазначає, що відсутність такого звіту або акту виконаних робіт сама по собі не є безумовною підставою для відмови у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу.

Дослідивши зміст договору про надання правової допомоги та додаткової угоди до нього, суд зазначає, що має об`єктивну можливість пересвідчитись у домовленостях між адвокатом та його клієнтом щодо умов та/або порядку визначення розміру адвокатського гонорару, а також щодо обсягу наданої правової допомоги.

В даному випадку між адвокатом та клієнтом досягнута домовленість про фіксований розмір гонорару у вигляді попередньої оплати в сумі 35000грн. Ні договором, ні додатковою угодою не передбачено умов щодо прийняття виконаних адвокатом робіт або наданих послуг за актом приймання-передачі.

В п. 3 додаткової угоди сторони погодили, що до правової допомоги за даним договором відноситься: ознайомлення та аналіз матеріалів справи, складання та подача до суду процесуальних документів у справі (відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, інші процесуальні документи у справі), участь адвоката у судових засіданнях.

Обставини вчинення адвокатом відповідних дій підтверджуються матеріалами справи, зокрема, ордером на надання правничої (правової) допомоги, відзивом на позов, запереченнями на відповідь на відзив, заявами, клопотаннями, протоколами судових засідань тощо, які дозволяють встановити види та обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Надані адвокатом докази надають можливість суду також встановити дійсну домовленість сторін щодо розміру адвокатського гонорару, переліку наданих адвокатом послуг та факт понесення ним адвокатських витрат, а також їх необхідність, що є визначальним при вирішенні судом питання про розподіл таких витрат.

З огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи, виходячи з критерію реальності, співмірності (зокрема з предметом позову) та розумності розміру витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи заперечення позивача щодо їх розміру, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що розумними та такими, що підлягають до відшкодування на користь відповідача є витрати на професійну правничу допомогу понесених ним в суді першої інстанції у сумі 20000,00 грн.

На підставі викладеного, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги позивача і в цій частині без задоволення, а додаткового рішення - без змін.

Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дослідний завод зварювальних матеріалів Інституту електрозварювання ім. Є.О. Патона Національної академії наук України» залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Харківської області від 02.10.2025 у справі №922/2627/25 залишити без змін.

Додаткове рішення Господарського суду Харківської області від 13.10.2025 у справі №922/2627/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повна постанова складена 30.12.2025.

Головуючий суддя О.О. Крестьянінов

Суддя Н.В. Гребенюк

Суддя Н.О. Мартюхіна