ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокум. ОдесаСправа № 916/5800/23
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1

Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:

головуючого судді Савицького Я.Ф.,

суддів: Діброви Г.І.,

Принцевської Н.М.,

секретар судового засідання Полінецька В.С.,

за участю представників учасників судового процесу:

від прокуратури: Тунік В.М.. за посвідченням;

від Одеської міської ради: не з`явився;

від ПрАТ «Антарктика»: не з`явився;

від ТОВ «Бебіленд»: не з`явився;

від ПП «Арія»: не з`явився;

від РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях: не з`явився;

від Фонду держмайна України»: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Господарського суду Одеської області

від 01 серпня 2024 року (повний текст складено та підписано 12.08.2024)

у справі № 916/5800/23

за позовом Заступника керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави

до відповідачів:

1. Одеської міської ради;

2. Приватного акціонерного товариства Антарктика;

3. Товариства з обмеженою відповідальністю Бебіленд;

4. Приватного підприємства Арія

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача:

1. Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях;

2. Фонду державного майна України

про усунення перешкод у користуванні майном та зобов`язання вчинити певні дії, -

суддя суду першої інстанції: Рога Н.В.,

місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 17.12.2025, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 Заступник керівника Приморської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави (далі прокурор) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом до: Одеської міської ради (далі також ОМР, відповідач-1), Приватного акціонерного товариства (ПрАТ) Антарктика (далі також відповідач-2), Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Бебіленд (далі також відповідач-3), Приватного підприємства (ПП) Арія (далі також відповідач-4) про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою м. Одеси захисною спорудою цивільного захисту приміщенням протирадіаційного укриття №57049 площею 55 кв.м, розташованим за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 89, шляхом:

- визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 №879 Про оформлення свідоцтва про право власності Акціонерній рибопромисловій компанії Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 22.08.2002, укладеного між Акціонерною рибопромисловою компанією Антарктика та ТОВ Бебіленд, в частині передачі нежитлових підвальних приміщень площею 55 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, що є протирадіаційним укриттям №57049;

- визнання недійсним договору купівлі-продажу від 08.09.2004 №8987, укладеного між ТОВ Бебіленд та ПП Арія, в частині передачі нежитлових підвальних приміщень площею 55 кв.м, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, що є протирадіаційним укриттям №57049;

- зобов`язання ПП Арія повернути територіальній громаді міста Одеси приміщення протирадіаційного укриття №57079 площею 55 кв.м., а саме: нежилі підвальні приміщення №6 з кімнатами №2, №4, №5, №6, №7, №8, що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, згідно поверхового плану будови літери А (підвалу) по вул. К. Маркса (наразі - Катерининська), буд. 89 міста Одеси, квартал 319, від 16.05.1966.

Позовні вимоги, із посиланнями, зокрема, на положення ст. ст 1, 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", обґрунтовані порушенням інтересів держави в частині збереження та використання захисних споруд цивільного захисту населення. За твердженням прокурора, спірні нежитлові (підвальні) приміщення є захисною спорудою цивільного захисту - протирадіаційним укриттям №57049 і вибуло з володіння держави всупереч вимогам закону, оскільки положенням чинного законодавства не передбачено можливості приватизації захисних споруд цивільного захисту (далі - ЗСЦЗ), а отже, відсутня воля власника спірного майна на відчуження його у приватну власність. Також у позовній заяві прокурор вказує, що значний суспільний інтерес становить забезпечення захисту населення від надзвичайних ситуацій та негативних наслідків бойових дій шляхом створення умов для перебування громадян у протирадіаційному укритті.

В процесі розгляду справи ухвалами місцевого господарського суду від 03.01.2024 та 19.03.2024 залучено до участі у справі №916/5800/23 як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях та Фонд державного майна України.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 у справі №916/5800/23 (суддя Рога Н.В.) у задоволені позову відмовлено повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зазначив, що вимога прокурора про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №879 від 25.11.1999 Про оформлення свідоцтва про право власності АРК Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89 не є ефективним способом захисту, адже, по-перше, зазначене рішення вже вичерпало свою дію внаслідок оформлення свідоцтва, по-друге, саме по собі визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №879 від 25.11.1999 не призведе до відновлення у територіальної громади міста Одеса права на користування приміщенням протирадіаційного укриття №57049 площею 55 кв.м, що розташоване за адресою м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 89. Водночас, суд зауважив, що хибним є висновок прокурора про те, що предметом оскарження у справі є дії Одеської міської ради щодо ухвалення рішення про приватизацію комунального майна - захисної споруди цивільного захисту, адже, Одеська міська рада не вчиняла жодних дій щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: вул. Катерининська, 89, приватизацію яких проводив Фонд державного майна України.

Крім того, суд звернув увагу на те, що прокурор, визначаючи у даній справі Одеську міську раду відповідачем, але, обґрунтовуючи позовні вимоги метою усунення перешкод у користуванні територіальної громади міста Одеси приміщенням протирадіаційного укриття №57049, фактично подав позов в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Водночас, ототожнення позивача та відповідача є неприпустимим.

З посиланням на постанову Верховного Суду від 06.09.2023 у справі №918/938/22, місцевий господарський суд вказав, що саме по собі задоволення вимог прокурора про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.08.2002, укладеного між АРК Антарктика та ТОВ Бебіленд, і від 08.09.2004, укладеного між ТОВ Бебіленд та ПП Арія, в частині передачі спірних приміщень площею 55 кв.м, що є протирадіаційним укриттям №57049, не призведе до відновлення порушених прав держави на спірне майно, оскільки обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину є двостороння реституція, що не може бути проігноровано сторонами (висновок викладено в постанові Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №904/1907/15). Отже, у випадку задоволення вимог прокурора про усунення перешкод у користуванні територіальною громадою міста Одеси протирадіаційним укриттям №57049 шляхом визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу, територіальна громада міста Одеси жодним чином не отримає задоволення, адже, спірне майно має бути повернуте в порядку реституції.

Що стосується вимоги прокурора про зобов`язання ПП Арія повернути територіальній громаді міста Одеси приміщення протирадіаційного укриття №57079, то суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у ПП Арія відсутні зобов`язання перед територіальною громадою м. Одеси, які б випливали навіть у випадку задоволення судом вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 22.08.2002 та від 08.09.2004, виходячи з положень ст. 216 Цивільного кодексу України. Суд виходив з того, що спірне майно було відчужено Організації орендарів Антарктика за договором купівлі-продажу від 28.05.1994 власником об`єкта купівлі-продажу державою в особі Фонду державного майна України. В подальшому, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю та на підставі Рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №519 від 15.06.1999, прийнято в комунальну власність міста житлові будинки, в тому числі, житловий будинок №89 по вул. Катерининська в м. Одеса. Відтак, з урахуванням постанови Верховного Суду від 21.03.2023 у справі №925/1288/20, суд вказав, що належним способом захисту порушеного права власника спірного майна у даному випадку має бути витребування належного йому майна від відповідача, який є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, без оспорювання рішення виконавчого комітету Одеської міської ради №879 від 25.11.1999 Про оформлення свідоцтва про право власності АРК Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89, договорів та інших правочинів щодо спірних об`єктів нерухомого майна і документів, що посвідчують відповідне право.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлений прокурором негаторний позов в контексті зазначених обставин справи, є таким, що не спрямований на ефективне відновлення права держави на спірне нерухоме майно, а відтак обраний прокурором спосіб захисту не є належним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 року у справі №916/5800/23 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов прокурора в повному обсязі. Також прокурор просить суд апеляційної інстанції здійснити розподіл судових витрат.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, є аналогічними доводам, викладеним у позовній заяві останнього. Зокрема, прокурор вказує, що виходячи з норм законодавства, чинних на момент прийняття оспорюваного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 №879, на підставі якого видано свідоцтво про право власності АРК «Антарктика» на нежитлові підвальні приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89, та проведено їх державну реєстрацію, захисні споруди цивільного захисту було віднесено до об`єктів, що перебувають під охороною держави та мають загальнодержавне значення - були бомбосховищем, а саме: ПРУ №57049, у зв`язку з чим не могли переходити із державної чи комунальної власності у приватну. Однак, всупереч викладеного, якщо аналізувати спірне рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 №879, зазначена захисна споруда цивільного захисту комунальної власності вказаним рішенням фактично була приватизована, оскільки, як хибно зазначено у спірному рішенні Виконавчого комітету Одеської міської ради 25.11.1999 №879, до переліку відчуженого майна увійшов житловий будинок з нежитловими приміщеннями, розташований за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89. Отже, Рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 № 879 є таким, що суперечить закону та спричиняє шкоду державі (територіальній громаді), суспільству в цілому.

Також прокурор не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прокурор ототожнив позивача та відповідача, вимагаючи усунути перешкоди територіальній громаді м. Одеси у користуванні спірними приміщеннями, однак, зазначаючи її відповідачем у даній справі. Позиція прокурора полягає у тому, що Територіальна громада міста Одеси, як власник захисної споруди цивільного захисту, делегує Одеській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від її (громади) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача. При цьому, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган або прокурор (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі №925/1133/18). Захисні споруди цивільного захисту є інженерними спорудами, які· призначені для захисту населення від впливу небезпечних факторів, що виникають внаслідок надзвичайних ситуацій, воєнних дій. Враховуючи правову природу захисних споруд, перебування останніх у приватній власності не забезпечує виконання державної функції цивільного захисту населення, яке є пріоритетною в умовах існуючого в Україні воєнного стану, що призводить до порушення встановлених держаною гарантій забезпечення захисту мирного населення.

Крім того, прокурор зазначає, що у випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Тому негаторний позов є ефективним способом захисту, у випадку протиправного зайняття приватними особами об`єктів, які не можуть передаватись у приватну власність. При цьому, при визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, а тому не потребує доказування. Захисна споруда цивільного захисту в силу положень ч. 2 ст. 178 Цивільного кодексу України є обмежено оборотоздатною річчю, позаяк не може відчужуватись із державної чи комунальної власності у приватну. У даному випадку реєстрацією права власності на спірне нежитлове приміщення, до складу якого входить підвальне приміщення, яке фактично є захисною спорудою цивільного захисту, порушено законодавчо встановлені обмеження щодо набуття прав власності третіми особами на обмежено оборотоздатне державне майно. Таким чином, користування та розпорядження приватним власником сховищем з порушенням законодавства, що передбачало заборону на передання таких об`єктів у приватну власність, потрібно розглядати як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідним майном, навіть якщо приватний власник зареєстрував своє право приватної власності на цей об`єкт. Отже, на переконання прокурора, ефективним способом захисту у даному випадку є вимога саме про повернення захисної споруди цивільного захисту територіальній громаді міста Одеси і прокурором обрано належний спосіб захисту.

Більш детально доводи прокурора викладені в апеляційній скарзі.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.09.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 у справі №916/5800/23 та призначено її до розгляду на 13.11.2024 о 12:00 год.

14.10.2024 від Фонду державного майна України до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа наводить свої міркування на підтримку позиції прокурора та просить задовольнити апеляційну скаргу останнього. Водночас, Фонд державного майна України просить здійснювати розгляд справи №916/5800/23 без участі його представника.

07.11.2024 до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях, відповідно до яких РВ ФДМУ підтримує подану апеляційну скаргу та наводить свої міркування щодо незаконності рішення суду першої інстанції, просить задовольнити апеляційну скаргу в повному обсязі.

Загалом позиція третіх осіб повністю відтворює доводи, що були викладені останніми у поясненнях, наданих під час розгляду позовних вимог прокурора в суді першої інстанції.

Жодний з відповідачів наданим йому правом щодо надання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відзив до суду апеляційної інстанції не надав, однак, згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 11.11.2024 учасників справи №916/5800/23 повідомлено про те, що у зв`язку із перебуванням у відпустці головуючого судді Савицького Я.Ф. з 12.11.2024 по 15.11.2024, судове засідання, призначене на 13.11.2024 не відбудеться, а розгляд апеляційної скарги у даній справі призначено на 11.12.2024 об 11:00 год. Крім того, вказаною ухвалою продовжено розгляд апеляційної скарги Заступника керівника Одеської обласної прокуратури на розумний строк.

З огляду на неявку у судове засідання 11.12.2024 представників Одеської міської ради, ПрАТ Антарктика, ТОВ Бебіленд, ПП Арія, РВ ФДМУ по Одеській та Миколаївській областях та ФДМУ тощо, розгляд справи №916/5800/23 було відкладено на 29.01.2025 о 12:30 год., про що винесена відповідна ухвала суду апеляційної інстанції від 11.12.2024.

В подальшому, розгляд апеляційної скарги прокурора на рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 у справі №916/5800/23 неодноразово відкладався, про що винесені відповідні ухвали Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2025, від 26.02.2025, від 19.03.2025 тощо.

Ухвалою суду від 23.04.2025 було зупинено апеляційне провадження у справі №916/5800/23 до закінчення перегляду у касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду судового рішення у справі №918/938/23, в якій переглядались подібні даній справі правовідносини (за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури Рівненської області в інтересах в інтересах держави в особі Здолбунівської міської ради Рівненської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Здолбунівсервіс" про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині та повернення протирадіаційного укриття в комунальну власність).

Такий касаційний розгляд справи №918/938/23 був обумовлений тим, що у Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду існує неоднозначний підхід до застосування статей 256, 256, 387, 388, 391 Цивільного кодексу України у спорах, пов`язаних із поверненням протирадіаційних укриттів з приватної у державну чи комунальну власність, що не відповідає вимогам єдності судової практики.

Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.10.2025 поновлено апеляційне провадження у справі №916/5800/23 з 17.12.2025 та призначено дану справу до розгляду на 17.12.2025 року об 11:00 год., оскільки апеляційною судовою колегією встановлено, що постановою судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2025 частково задоволено касаційну скаргу першого заступника керівника Рівненської обласної прокуратури; змінено мотивувальну частину постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2024 у справі №918/938/23 шляхом викладення її у редакції цієї постанови, а в решті - залишено без змін.

Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Разом з цим Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.

Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах Савенкова проти України від 02.05.2013, Папазова та інші проти України від 15.03.2012).

Європейський суд щодо тлумачення положення розумний строк в рішенні у справі Броуган та інші проти Сполученого Королівства роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану постійні тривали повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування членів апеляційної колегії у відпустках та відрядженнях, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Заступника керівника Одеської обласної прокуратури розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.

У судовому засіданні 17.12.2025 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.

Згідно даних Головного управління ДСНС в Одеській області та наявної облікової документації фонду захисних споруд цивільного захисту, розташованих на території Приморського району м. Одеси, а також паспорту укриття №57049 встановлено, що за адресою: м. Одеса, вул. К. Маркса (сучасна Катерининська), 89, розташоване протирадіаційне укриття, площею 55 кв.м. та розрахунковою місткістю 100 осіб, що вбудоване в 4-х поверховий житловий будинок, датою прийняття якого в експлуатацію є 21.10.1959 року.

Відповідно до даних, які містяться у матеріалах технічної інвентаризації КП "БТІ" Одеської міської ради та відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вказане приміщення на праві приватної власності належить Приватному підприємству «Арія» ().

Дослідивши підстави набуття ПП «Арія» права приватної власності на підвальне приміщення будинку №89 по вул. Катерининська у м. Одеса, судом встановлено наступне.

На підставі договору оренди від 25.09.1991 Південним басейновим виробничим рибогосподарським концерном Південьриба надано Організації орендарів Антарктика в оренду (мовою оригіналу) …основные фонды Головного предприятия ЧПОРП Антарктика…, оборотные средства, активы и пассивы согласно балансу на 01.08.1991г. (т. 1 а.с. 66-71).

Станом на 01.01.1994 до основних средств Орендного підприємства Антарктика відносився житловий будинок, розташований за адресою: м. Одеса, вул К. Маркса (Катерининська), 89, про що свідчить відповідний інвентаризаційний опис (т. 1 а.с. 88).

Наказом Фонду державного майна України від 14.01.1994 №5-ДП Орендному підприємству «Антарктика» надано дозвіл на приватизацію об`єкта, згідно поданої заяві (т. 1 а.с. 72).

До договору оренди від 25.09.1994 між Організацією орендарів орендного підприємства Антарктика та Фондом державного майна України була укладена додаткова угода від 26.05.1994 щодо викупу орендованого майна, яка є невід`ємною частиною договору оренди від 25.09.1991 (т. 1 а.с. 73-77).

Відповідно до п. 2.1 цієї додаткової угоди, орендар викуповує, а орендодавець продає орендоване майно.

Згідно п. 2.3 додаткової угоди, зі складу майна, що підлягає викупу, вилучається державний житловий фонд вартістю 4 706 000 крб

Пунктом 5.4 додаткової угоди встановлено, що у випадку викупу майна, яке є об`єктом оренди згідно договору, орендар (організація орендарів орендного підприємства Антарктика) є правонаступником майнових прав та обов`язків колишнього орендного підприємства Антарктика.

За п. 5.5 додаткової угоди, підприємство, яке створюється після приватизації орендованого майна, надає Фонду державного майна України / регіональному відділенню будь-яку інформацію в межах, необхідних для виконання цієї угоди. Інформація про виконання умов, зазначених у п. 5.1-5.4 надається підприємством на письмову вимогу органу приватизації у визначений термін.

28.05.1994 між Фондом державного майна України (Продавець) та Організації орендарів Антарктика був укладений договір купівлі-продажу, згідно якому Продавець продає, а Покупець покупає частку державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства Антарктика за відповідним актом приймання-передачі (т. 1 а.с. 99-100).

Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу від 28.05.1994, акт оцінки вартості цілісного майнового комплексу є невід`ємною частиною договору купівлі-продажу.

У матеріалах справи міститься Акт оцінки вартості майна Орендного підприємства Антарктика від 30.03.1994, в якому зазначається, що комісією розглянуто результати інвентаризації майна Орендного підприємства Антарктика станом на 01.01.1994 та з урахуванням вимог Методики оцінки вартості об`єктів приватизації визначено його оціночну вартість. Крім того, в Акті зазначається про вилучення вартості майна на суму 4 419 117 тис. крб, в тому числі, належне орендарю; для якого встановлені пільги; для якого органом приватизації встановлений особливий режим приватизації; державного житлового фонду вартістю 4 706 000 крб: об`єктів, що не підлягають приватизації; грошових коштів на валютних рахунках.

При цьому, до списку житлових будинків, які перебували у віданні ЖКО, наданого до Фонду державного майна України Орендним підприємством Антарктика, входив і житловий будинок №89 по вул. К. Маркса (Катерининська) в м. Одесі. Загальна вартість державного житлового фонду, згідно вказаного у списку, становить 4 706 921 крб.

У матеріалах справи наявний Акт приймання-передачі частки державного майна цілісного майнового комплексу орендного підприємства Антарктика від 28.02.1996 (т. 1 а.с. 78-93).

Фондом державного майна України на підставі вищезазначених договору купівлі-продажу від 28.05.1994 та акту приймання - передачі від 28.02.1996 видано Організації орендарів Антарктика Свідоцтво про власність на майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Антарктика №489 від 28.02.1996 (т. 1 а.с. 94).

Як встановлено судом першої інстанції, за рішенням Організації орендарів Антарктика та АТ Одіс було створено АРК „Антарктика", до статутного капіталу якого було внесено приватизоване майно орендного підприємства „Антарктика".

Разом з цим, відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 266-1 від 25.11.1991 Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області, прийнятого, зокрема, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, встановлено критерії такого розмежування прав на майно, яке існувало на момент прийняття даного рішення, між обласною, міськими та районними радами, до якого, зокрема, віднесено житловий та нежитловий фонд місцевих Рад народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради №519 від 15.06.1999 прийнято в комунальну власність міста житлові будинки, в тому числі, житловий будинок №89 по вул. Катерининська в м. Одеса (т. 1 а.с. 95-97).

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 №879 Про оформлення свідоцтва про право власності АРК Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89 ухвалено видати Акціонерній рибопромисловій компанії Антарктика свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення 1 поверху, площею 244, 2 кв.м та нежитлові підвальні приміщення площею 229,5 кв.м., розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89 (т. 1 а.с. 101-102).

АРК Антарктика () видано відповідне свідоцтво про право власності №005251 від 06.12.1999 (т. 1 а.с. 103).

При цьому, як зазначає прокурор, Фондом державного майна України житловий будинок №89 по вул. Катерининська в м. Одеса в приватну власність не передавався.

В подальшому, Акціонерною рибопромисловою компанією Антарктика за договором купівлі-продажу від 22.08.2002 нежилі підвальні приміщення площею 176,7 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89 (загальна площа за реєстраційними документами БТІ складає 229,5 кв.м - п. 1.2 договору) продано ТОВ Бебіленд.

В свою чергу, ТОВ Бебіленд за договором купівлі-продажу №8987 від 08.09.2004 продало нежилі підвальні приміщення площею 176,7 кв.м, розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, на користь ПП Арія.

21.09.2004 Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості ПП Арія виготовлено технічний паспорт на нежиле підвальне приміщення площею 176,7 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, у якому зазначено, що приміщення підвалу (VI) складаються з : кімната № 1 - коридор площею 3,9 кв.м, кімната № 2 - коридор площею 9,6 кв.м, кімната № 3 - коридор площею 6,2 кв.м, кімната № 4 - коридор площею 5,5 кв.м, кімната № 5 - склад площею 35,7 кв.м, кімната № 6 - вмивальня 2,3 кв.м, кімната № 7 - туалет площею 1,3 кв.м, кімната № 8 - туалет площею 1,3 кв.м, кімната № 9 - коридор площею 2,5 кв.м, кімната № 10 - коридор площею 3,6 кв.м, всього - 71,9 кв.м.

За твердженням прокурора, вказаний технічний паспорт, як і технічний паспорт від 30.03.2000, виготовлений Одеським МБТІ, відповідає поверховому плану будови літер А (підвалу) по вул. К. Маркса (Катерининська), 89 у місті Одеса, квартал 319 від 16.05.1966, наданому листом КП БТІ Одеської міської ради №3264/03.01-09 від 07.09.2023, де зазначено підвальне приміщення №6 з кімнатами: №1 площею 3,9 кв.м (з виходом у під`їзд), № площею 9,6 кв.м, №3 площею 6,2 кв.м (з виходом фактично в тамбур укриття), №4 площею 5,5 кв.м, №5 площею 35,7 кв.м (з виходом у під`їзд), №6 - вмивальня 2,3 кв.м, №7 - туалет площею 1,3 кв.м, №8 - туалет площею 1,3 кв.м, №9 площею 2,5 кв.м та №10 площею 3,6 кв.м (фактично тамбур укриття).

ПП Арія було проведено реконструкцію нежитлового підвального приміщення під розміщення магазину промислових товарів, за результатами якої ТОВ БТІ України 24.05.2016 виготовлено технічний паспорт на магазин промислових товарів площею 189,9 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, згідно з яким власником закладено двері в під`їзд, які слугували проходом в 5 приміщення, об`єднано 2 туалети та вмивальню, знесено несучі стіни у приміщеннях №№1, 2, 3 та зроблено прохід з новоутвореного приміщення в сусіднє приміщення підвалу, а також закладено двері в під`їзд з 1 приміщення.

27.06.2018 Державним реєстратором юридичного департаменту Одеської міської ради Карпухіною Л.В. зареєстровано право власності ПП Арія на магазин промислових товарів, площею 189,9 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89. Підставою для державної реєстрації слугували договір купівлі-продажу, серія та номер: 8987, виданий 08.09.2004 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М.; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: ОД57, видана 13.03.2017 Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 101, номер відомостей про речове право: 26914175).

В свою чергу, відповідно до інформації Головного управління ДСНС України в Одеській області (листи №60 21-3035/60 21 від 12.07.2023 та №60 01.3-6498/60 10 від 07.09.2023) за даними загальнодержавного електронного обліку захисних споруд Одеської області, звіреному з документальним (паперовим) обліком захисних споруд Департаменту цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Одеської обласної державної (військової) адміністрації, за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, обліковується ПРУ №57049 приватної форми власності, балансоутримувач за обліком - ВАТ Бібіленд (т. 1 а.с. 152-153, 165-167).

Також, згідно листа Департаменту з питань цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Одеської обласної військової адміністрації від 22.09.2023 №1035/09/02.2-07/2-23/1671 у департаменті обліковане протирадіаційне укриття №57049, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89 (приватна власність), балансоутримувач - ВАТ Бібіленд (т. 1 а.с. 200).

Крім того, про наявність в приміщенні 4-поверхової будівлі за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, вбудованої захисної споруди цивільного захисту (протирадіаційного укриття) свідчить паспорт протирадіаційного укриття №57049 та облікова картка сховища (т. 1 а.с. 61-65, 201-24).

Так, в п. 1 облікової картки сховища "Адрес" вказано адресу останнього, а саме: (мовою оригіналу) "г. Одесса, ул. Карла Маркса, 89" (сучасна вул. Катерининська).

Власником протирадіаційного укриття №57049 (мовою оригіналу - "2. Кому принадлежит:") зазначено Одесскому рыбзаводу Министерства рыбного хозяйства СССР".

У розділі "Техническая характеристика облікової картки протирадіаційного укриття №57049 вказано, що дата введення в експлуатацію - 1959 рік, площа - 55 кв.м., місткість - 100 чоловік, а також зазначено, що укриття вбудоване в будівлю (мовою оригіналу - "встроенное").

Аналогічна інформація зазначена у паспорті протирадіаційного укриття №57049.

Як зазначалось вище, прокурор вказує, що спірне підвальне приміщення житлового будинку є захисною спорудою цивільного захисту - протирадіаційним укриттям №57049, а оскільки воно вбудоване у будинок, який належить до комунальної власності, то протирадіаційне укриття також перейшло у комунальну власність м. Одеси із збереженням свого функціонального призначення - укриття населення. При цьому, вказане протирадіаційне укриття всупереч положенням законодавства про заборону приватизації захисних споруд цивільного захисту, було незаконно передано з комунальної власності у приватну власність.

З огляду на матеріали справи вбачається, що листом від 06.07.2023 №52-6932ВИХ-23 Приморська окружна прокуратура міста Одеси звернулась до Одеського РУ ГУ ДСНС України в Одеській області із запитом щодо перебування, зокрема протирадіаційного укриття №57049, у фонді захисних споруд.

У відповідь на вказаний запит Одеське РУ ГУ ДСНС України в Одеській областіи повідомило прокурора про те, що за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, обліковується ПРУ №57049 приватної форми власності, балансоутримувач за обліком ВАТ «Бібіленд».

Листом від 06.07.2023 №52-6942ВИХ-23 Приморська окружна прокуратура міста Одеси звернулась до Фонду Державного майна України та повідомила, що згідно з книгами обліку захисних споруд цивільного захисту протирадіаційних укритій та сховищ, на території Приморського району м. Одеси у приватній власності перебувають 3 протирадіаційних укриття та 1 сховище, зокрема: ПРУ №57049 - м. Одеса, вул. Катерининська, 89. Ураховуючи викладене, з метою встановлення підстав для захисту інтересів держави, керуючись ст. 23 Закону України Про прокуратуру, прокуратура просила у строк до 17.07.2023 надати до останній копії всіх документів з приводу приватизації, переходу у приватну власність визначеної захисної споруди та її вибуття з державної форми власності.

ФДМУ своїм листом від 19.07.2023 №10-19-2-17964 надав відповідь прокурору, згідно з якою захисна споруда цивільного захисту №57049, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, на обліку та у сфері управління ФДМУ не перебуває, до Реєстру не внесена.

Листом від 31.08.2023 №52-9138ВИХ-23 прокуратура витребувала у ФДМУ копії всіх документів щодо: приватизації, переходу в приватну власність об`єкту нерухомості за договором купівлі-продажу від 28.05.1994 №2-3435 (щодо підвальних приміщень будинку 89 по вул. Катерининська у м. Одесі), вибуття їх з державної форми власності тощо.

Листом від 31.08.20123 №52-9138ВИХ23 ФДМУ надав прокуратурі всі наявні в останнього копії документів із справи з приватизації державної частки майна орендного підприємства «Антарктика», яка зберігається в архіві Фонду.

У листі від 25.08.2023 №52-8883ВИХ-23 Приморська окружна прокуратура сіста Одеси звернулась до Головного управління державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області та просила в строк до 11.09.2023 надати до окружній прокуратурі інформацію щодо перебування на обліку захисної споруди ПРУ №57049, з наданням документів на підтвердження взяття вказаної споруди на облік. При цьому прокурор зазначив, що указані дані та копії відповідних документів витребовуються з метою встановлення наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, згідно вимогам ч. 4 ст. 23 Закону України Про прокуратуру.

Відповідно до листа ГУ державної служби з надзвичайних ситуацій України в Одеській області від 08.09.2023 №10749-23 та листа Департаменту з питань цивільного захисту, оборонної роботи та взаємодії з правоохоронними органами Одеської обласної державної адміністрації від 25.09.2023 №11440-23, ПРУ №57049 обліковується у Департаменті, адреса: м. Одеса, вул. Катерининська,89 (приватна власність), балансоутримувач ВАТ «Бібіленд.

В адресованому Одеській міській раді листі від 03.08.2023 №52-8037ВИХ-23 Приморська окружна прокуратура міста Одеси просила надати інформацію, зокрема: чи вживалися та чи планується вжиття Одеською міською радою заходи щодо усунення виявлених порушень у сфері утримання, використання та реконструкції захисної споруди цивільного захисту - протирадіаційне укриття №57049, у тому числі у судовому порядку. Крім того прокурор просив Одеську міську раду повідомити йому інформацію щодо вжиття або планування Радою вжиття заходів щодо повернення зазначеної захисної споруди в комунальну (державну) власність.

Листом від 11.08.2023 №01-19/1626 Департамент комунальної власності Одеської міської ради повідомів прокуророві проте, що нежитлове підвальне приміщення, яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, загальною площею 176,7 кв.м., на теперішний час перебуває у приватній власності ПП «Арія», на балансі та обліку (в управлінні) Департаменту, як уповноваженого органу Одеської міської ради у сфері управління майном, віднесеним до нежитлового фонду, не перебувало та не перебуває.

Щодо звернення до суду з позовом до власника для вирішення питання про законність виникнення права приватної власності на об`єкт нерухомого майна, Департамент повідомив прокуророві, що у разі наявності підстав вважати порушеними майнові права територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, Департаментом буде ініційовано звернення до суду із відповідним позовом для захисту порушених майнових прав територіальної громади.

Посилаючись на порушення відповідачами норм чинного станом на час виникнення спірних правовідносин законодавства щодо відчуження вказаного вище нерухомого майна з особливим правовим статусом (як захисної споруди цивільного захисту), прокурор звернувся до суду з відповідним позовом у даній справі.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.

Звертаючись до суду з даним позовом прокурор стверджує, що порушення інтересів держави відбулося внаслідок набуття АРК «Антарктика» права власності на нерухоме майно (підвальне приміщення), яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Катерининська, 89, яка входить до складу житлового будинку та є захисною спорудою цивільного захисту протирадіаційним укриттям №57049 (яке, в подальшому було відчужено ТОВ Бебіленд, а згодом - ПП Арія шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу від 22.08.2002 та від 08.09.2004).

Згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, необхідно виходити із його ефективності, а це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Засіб захисту, що вимагається законом або договором, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення ЄСПЛ від 05.04.2005 у справі "Афанасьєв проти України" ("Afanasyev v. Ukraine" (заява № 38722/02, § 75)).

Таким чином, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

У рішенні ЄСПЛ від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" (Doran v. Ireland) зазначено, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

У рішенні від 29.06.2006 у справі "Пантелеєнко проти України" (Panteleyenko v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Конституційний Суд України в пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30.01.2003 №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд повинен встановити на що саме спрямований позов та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту в обраний позивачем спосіб.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наведена норма визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до положень ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України).

У частині 1 ст. 388 Цивільного кодексу України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що зазвичай, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункти 5.5, 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16). Інакше кажучи це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (пункт 14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним і правомірним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц, від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Обрання способу захисту це прерогатива позивача. Водночас, свобода в обрані способу захисту передбачає й несення позивачем ризику відмови в задоволенні позовних вимог у зв`язку із неналежністю чи неефективністю заявленого захисту. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду про те, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 06.04.2021 у справі №910/10011/19 , від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 02.11.2021 у справі №925/1351/19, від 25.01.2022 у справі №143/591/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц).

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (постанова Верховного Суду від 14.05.2019 у справі №910/7631/18).

Дослідивши предмет та підстави позову у даній справі, а також мету останнього через призму доводів прокурора, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги фактично спрямовані на повернення державі в особі Одеської міської ради захисної споруди цивільного захисту протирадіаційне укриття №57049, яке розташоване за адресою: м. Одеса, віл. Катерининська, 89 (підвальне приміщення житлового будинку) та, за твердженням прокурора, протиправно було набуте у приватну власність Акціонерною рибопромисловою компанією Антарктика.

При цьому, у даній справі прокурор звернувся до суду як самостійний позивач, оскільки вважає, що орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах - Одеська міська рада є учасником спірних відносин і сама порушує інтереси територіальної громади м.Одеси, оскільки останньою були здійснені дії щодо ухвалення рішення про приватизацію комунального майна - захисної споруди цивільного захисту.

Але, апеляційний суд критично ставиться до таких доводів прокурора, оскільки з огляду на матеріали справи вбачається, що Одеська міська рада не вчиняла жодних дій щодо приватизації нежитлових приміщень, розташованих за адресою: вул. Катерининська, 89. Відповідну приватизацію проводив Фонд державного майна України.

Так, виконавчим комітетом Одеської міської ради 25.11.1999 було прийнято рішення №879 Про оформлення свідоцтва про право власності АРК Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89. Однак, вказане рішення прийнято внаслідок виданого 28.02.1996 Фондом державного майна України на користь Організації орендарів Антарктика свідоцтва про власність на майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Антарктика №489 в межах процедури приватизації цілісних майнових комплексів державних підприємств та їхніх структурних підрозділів, зданих в оренду.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про приватизацію майна державних підприємств" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Наказом Фонду державного майна України від 14.01.1994 №5-ДП Орендному підприємству «Антарктика» надано дозвіл на приватизацію об`єкта орендованого майна.

Приватизація спірного майна відбувалась за процедурою, передбаченою Державною програмою приватизації майна державних підприємств (зі змінами, діючими з 26.01.1994), яка затверджена постановою Верховної Ради України від 07.07.1992 №2545-XII та розроблена відповідно до Концепції роздержавлення і приватизації підприємств, землі та житлового фонду, законів України "Про приватизацію майна державних підприємств", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про приватизаційні папери".

Головним регулятором даної Державної програми є Фонд державного майна України.

При цьому, згідно законодавства про приватизацію, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, одним з видів приватизації визначався викуп майна державного підприємства, зданого в оренду (ст. 17 Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств»).

Отже, чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством на Фонд було покладено виконання повноважень органу приватизації державного та комунального майна, що зумовило видачу останнім наказу від 14.01.1994 №5-ДП щодо надання Орендному підприємству «Антарктика» дозволу на приватизацію об`єкта та подальшу видачу Організації орендарів Антарктика свідоцтва про власність на майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Антарктика від 28.02.1996 №489.

Разом з тим, враховуючи, що станом на момент прийняття Фондом державного майна України наказу від 14.01.1994 №5-ДП та свідоцтва про власність на майно цілісного майнового комплексу орендного підприємства Антарктика від 28.02.1996 №489, спірне нерухоме майно було віднесено до комунальної власності, відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 266-1 від 25.11.1991 Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області, прийнятого відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №311 від 05.11.1991 Про розмежування державного майна між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю, судова колегія зазначає, що за наслідками процедури приватизації відбулося відчуження, зокрема, нежитлових приміщень, розташованих за адресою: вул. Катерининська, 89, з комунальної власності у приватну власність відповідача-2, тоді як Фонд державного майна України в процедурі приватизації (у тому числі при прийнятті наказу від 14.01.1994 №5-ДП) діяв як орган приватизації та на виконання цієї функції реалізовував делеговані йому повноваження з управління майном комунальної власності.

Таким чином, у спірних правовідносинах Одеська міська рада є органом, уповноваженим на виконання функцій власника спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Господарського процесуального кодексу України, сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у ст. 4 цього Кодексу.

Так, зокрема, згідно зі ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Отже, позивач і відповідач не можуть збігатися, оскільки такий збіг унеможливлює наявність спору.

Відтак, у контексті вищенаведеного судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що фактично, прокурор подав позов в інтересах держави в особі Одеської міської ради, однак, визначивши її відповідачем у справі, прокурор ототожнив позивача та відповідача, що є неприпустимим.

Разом з тим, судова колегія враховує, що частиною 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", який був чинний на момент набуття АРК «Антарктика» права власності на спірне майно, визначено, що приватизації не підлягають об`єкти, необхідні для виконання державою своїх функцій, зокрема, захисні споруди цивільної оборони.

Крім того, 07.07.1992 Верховною Радою України прийнято Постанову №2545-ХІІ, якою затверджено Державну програму приватизації майна державних підприємств та введено в дію Закон України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію).

При цьому, згідно з п.1.3 Державної програми приватизації майна державних підприємств до об`єктів, що не підлягали приватизації, окрім іншого, віднесено протирадіаційні споруди.

Також, згідно Переліків майнових комплексів державних підприємств, організацій, їх структурних підрозділів основного виробництва, приватизація або передача в оренду яких не допускається, затверджених Декретом Кабінету Міністрів України від 31.12.1992 за №26-92, протирадіаційні укриття були включенні до даних переліків як такі, приватизація чи передача в оренду яких не допускалася.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин законодавство виключало можливість відчуження належних державі захисних споруд цивільної оборони у приватну власність.

Аналогічні положення містяться в ч. 12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України (чинний на час розгляду справи), відповідно до якої захисні споруди цивільного захисту державної та комунальної власності не підлягають приватизації (відчуженню).

Колегія суддів зазначає, що наведена норма права є абсолютно визначеною та не передбачає розширеного тлумачення.

Як зазначалось вище, серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 Цивільного кодексу України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (ст. 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому, одна з умов застосування як віндикаційного, так і негаторного позову відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів захисту.

Так, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що вибраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовують, якщо сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах одна з одною, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту (аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).

Виходячи з викладеного особа, за якою зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості, який, при цьому, є захисною спорудою, за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта; натомість держава або територіальна громада, за якими не зареєстроване право власності на такий об`єкт, не є його володільцем.

Відтак, права держави або територіальної громади, які вважають себе власниками такого об`єкта, не можуть захищатися негаторним позовом, оскільки це є позов володіючого власника до неволодіючого невласника. Отже, належному способу захисту у таких випадках відповідає позовна вимога про витребування об`єкта нерухомого майна з чужого володіння в порядку віндикації.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 19.05.2020 у справі №916/1608/18, від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13, від 22.06.2021 у справі №200/606/18, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння майном, є віндикаційний позов, про що абсолютно правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Наведене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19.

Поряд з цим, повернення майна в порядку реституції також має наслідком повернення нерухомого майна позивачу та державної реєстрації за позивачем права власності на нерухоме майно, оскільки, за наявності судового рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (наприклад, договору купівлі-продажу нерухомого майна, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав відповідача на нежитлові приміщення), це призведе до вчинення у Державному реєстрі прав дій, що забезпечать відновлення реєстраційного підтвердження володіння відповідним майном позивача.

Саме такий правовий висновок судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стосовно способів захисту у спорах про повернення об`єктів нерухомого майна, які є захисними спорудами цивільного захисту (зокрема, протирадіаційними укриттями як їх різновидами відповідно до ч. 1 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України) міститься в постанові від 29.05.2025 у справі №918/938/23, до касаційного розгляду якої зупинялось провадження у даній справі - №916/5800/23.

Крім того, прокурором не враховано, що вимоги про визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 25.11.1999 №879 Про оформлення свідоцтва про право власності Акціонерній рибопромисловій компанії Антарктика на нежитлові приміщення, розташовані за адресою: вул. Катерининська, 89, яке виконане на час звернення з позовом до суду шляхом оформлення права власності за АРК «Антарктика» з видачою останній відповідного свідоцтва №005251 від 06.12.1999, є неефективним способом захисту прав. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням, а можливість його скасування не дозволить ефективно усунути перешкоди у розпорядженні та користуванні спірним майном.

Аналогічний правовий висновок суду касаційної інстанції відображений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі №912/2797/21, від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 28.09.2022 у справі №483/448/20.

Зазначеним спростовуються доводи прокурора про належність обраного ним способу захисту у вигляді заявлених в межах цієї справи вимог негаторного характеру.

Як зазначалося вище, АРК «Антарктика» є особою, за якою було зареєстроване право власності на спірне майно. В подальшому спірне майно було відчужено ТОВ Бебіленд, а згодом - ПП Арія шляхом укладення відповідних договорів купівлі-продажу від 22.08.2002 та від 08.09.2004.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на даний час ПП Арія () є особою, за якою зареєстроване право власності на спірне майно, та за принципом реєстраційного підтвердження володіння є володільцем такого об`єкта. Натомість держава (зокрема, в особі Одеської міської ради), за якою не зареєстроване право власності на спірний об`єкт, не є його володільцем. Договірні відносини між державою / Міською радою та АРК «Антарктика» і, відповідно ПП «Арія», щодо спірного майна відсутні, адже останнє набуло спірне майно у відповідача-3 (ТОВ Бебіленд) шляхом викупу цього майна, а ТОВ ТОВ Бебіленд, в свою чергу, придбало це майно у власника (АРК «Антарктика»), який його набув в процесі приватизації.

Отже, виходячи з обставин цієї конкретної справи, єдиним належним способом захисту прав у спірних правовідносинах є позовна вимога про витребування нерухомого майна від ПП «Арія», за яким зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості.

Висновки щодо віндикаційного позову як належного способу захисту права власності держави або територіальної громади на захисну споруду (протирадіаціне укриття), володільцем якої за принципом реєстраційного підтвердження володіння є приватна особа, викладені у постанові судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.05.2025 у справі №918/938/23, до розгляду якої зупинялось провадження у даній справі.

Згідно з ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор у цій справі, що розглядається, звернувся з негаторним позовом про зобов`язання ПП Арія повернути територіальній громаді міста Одеси приміщення протирадіаційного укриття №57079.

За обставинами цієї справи, в якій подано апеляційну скаргу, з урахуванням наведених висновків Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, належному способу захисту прав у спірних правовідносинах відповідає позовна вимога про витребування нерухомого майна від ПП «Арія» (віндикаційний позов), з якою прокурор у цій справі не звертався.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц (пункт 127), від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 (пункт 148).

Беручи до уваги те, що заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги не відповідають належним та ефективним способам захисту, останні, відповідно, не підлягають і розгляду по суті, адже обрання неналежного способу захисту вже є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові.

Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 03.12.2020 у справі №5017/1221/2012 та від 18.05.2022 у справі №914/1191/20.

Відмовляючи у позові через неналежний спосіб захисту суд має утриматися від встановлення фактів та надання правових оцінок, які створять преюдицію для сторін конфлікту у разі звернення з іншим позовом (постанови Верховного Суду від 11.09.2025 у справі №916/4532/24, від 13.06.2024 у справі №924/620/23 та від 07.02.2024 у справі №925/1368/22).

Враховуючи, що наведене вище є самостійною підставою для відмови в позові, колегія суддів дійшла висновку не давати відповідь на кожен аргумент апеляційної скарги по суті спору з огляду на висновки Європейського суду з прав людини у справах «Проніна проти України», «Руїз Торіха проти Іспанії» (хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент), оскільки в такому разі прийняття рішення про відмову в задоволенні позову не залежить від інших встановлених судом обставин.

Згідно ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а наведені апелянтом порушення, допущені судом першої інстанції, не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 у справі №916/5800/23 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення без змін.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 01.08.2024 у справі №916/5800/23 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у 20-денний строк.

Повний текст постанови складений та підписаний 23.12.2025.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Принцевська Н.М.