ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року Справа № 918/914/25

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В. , суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Ткач Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 04.11.2025 у справі № 918/914/25 (суддя Пашкевич І.О.)

за позовом ОСОБА_1

до Малого приватного підприємства "Ринок"

про визнання корпоративних прав спільною сумісною власністю подружжя та про виділення частки в розмірі 1/2 корпоративних прав

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_2 ;

відповідача - не з`явився;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Господарського суду Рівненської області із позовом до Малого приватного підприємства "Ринок" (далі - відповідач, МПП "Ринок"), в якому просить визнати корпоративні права на МПП "Ринок" спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та виділити належну позивачу частку в розмірі 1/2 корпоративних прав МПП "Ринок".

Позовні вимоги мотивовані тим, що МПП "Ринок" було створене та розвивалося за рахунок спільних сімейних коштів подружжя ОСОБА_1 та її чоловіка ОСОБА_3 , який був єдиним засновником і директором підприємства, з моменту його створення у 1991 році, і до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач вважає, що майно та корпоративні права МПП "Ринок" були набуті за час шлюбу за спільні кошти подружжя, тому належать подружжю на праві спільної сумісної власності, і позивач має право на виділення 1/2 частки корпоративних прав.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 04.11.2025 провадження у справі №918/914/25 закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що спір у даній справі стосується спадкових правовідносин і розподілу майна між спадкоємцями та не стосується захисту позивачем своїх корпоративних прав. Отже, спір у даній справі не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.

До Північно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 04.11.2025 у справі №918/914/25, в якій позивач просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступних аргументів:

- ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням вимог п. 4 ч. 1 ст. 20 ГПК України та суперечить судовій практиці Верховного Суду;

- позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 у спірних правовідносинах виступає як спадкоємець, який оспорює обсяг спадкового майна, при цьому не є учасником МПП "Ринок", а спір у справі не є корпоративним;

- статутом МПП "Ринок" не передбачено створення статутного капіталу. Рішенням Конституційного Суду України від 19.09.2012 № 17-рп/2012 у справі № 1-8/2012 щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України встановлено, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя;

- в даному спорі не вирішується питання про вступ ОСОБА_1 до складу учасників МПП "Ринок", оскільки вона має ці права в силу положень ст. 61, 63 СК України. Виділення частки корпоративних прав ОСОБА_1 у МПП "Ринок" не відноситься до сімейних та спадкових правовідносин, оскільки виділення частки корпоративних прав не є спором про поділ подружнього майна за обставини, що один із подружжя помер і до нього не може бути заявлено позову або справою у спорі про поділ спадщини за обставини, що корпоративні права ОСОБА_1 належать їй в силу закону і не відносяться до складу спадщини ОСОБА_3 ;

- відповідачем у даній справі є МПП "Ринок", тобто юридична особа, а не один із подружжя або спадкоємці, які не приймали участь у створенні та діяльності підприємства юридичної особи, не являються членами сім`ї в розумінні подружжя;

- виділення частки ОСОБА_1 із корпоративних прав МПП "Ринок" на підставі рішення суду є реалізацією її майнових прав по відношенню до МПП "Ринок" у сфері управління та підставою для офіційного закріплення та визнання цих прав підприємством як юридичною особою та перед третіми особами, з якими підприємство перебуває у правовідносинах;

- стосовно спадкових правовідносин між спадкоємцями, які виникли внаслідок смерті засновника МПП " ІНФОРМАЦІЯ_2 " - ОСОБА_3 , то вони поширюються лише на його частку корпоративних прав як спадщину і ці питання відносяться до повноважень нотаріуса. Законодавством не врегульовані правовідносини у сфері корпоративних прав у приватних підприємствах, статутом яких не передбачено створення статутного капіталу;

- метою подання позову ОСОБА_1 до МПП "Ринок" є визнання юридичною особою МПП "Ринок" корпоративних прав ОСОБА_1 як співвласника на підставі рішення суду, оскільки ці права не закріплені правовстановлюючими (статутними) документами юридичної особи і у інший спосіб досягти цієї мети за обставин, що склалися не виявляється можливим.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи у складі головуючий суддя Олексюк Г.Є., суддя Гудак А.В., суддя Мельник О.В.

Листом від 20.11.2025 Північно-західний апеляційний господарський суд витребував матеріали справи з Господарського суду Рівненської області.

28.11.2025 до суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 04.11.2025 у справі № 918/914/25. Розгляд апеляційної скарги призначено на 29.12.2025 о 12:00 год.

Відповідач відзиву на апеляційну скаргу на подав.

Представник позивача в судовому засіданні 29.12.2025 підтримав доводи апеляційної скарги, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідач не забезпечив явку повноважного представника в судове засідання, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

Враховуючи те, що судом вчинено всі необхідні дії для належного повідомлення всіх учасників справи про день, час та місце розгляду справи, явка представників сторін в судове засідання не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в даному судовому засіданні за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши в судовому засіданні представника позивача, зазначає наступне.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За приписами статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Так, предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 Господарського процесуального кодексу України.

За змістом частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Натомість відповідно до частини 2 статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 3) справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; 4) справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.

Так, у постанові від 03.11.2020 у справі № 922/88/20 (провадження № 12-59гс20), Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спори щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин. Визначаючи юрисдикцію спору, необхідно зважати як на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, так і на відповідний суб`єктний склад учасників у цій справі.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України, а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 904/1083/18.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін, як правило, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Таким чином, спори в справах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 961 ЦК України права учасників юридичних осіб (корпоративні права) - це сукупність правомочностей, що належать особі як учаснику (засновнику, акціонеру, пайовику) юридичної особи відповідно до закону та установчих документів товариства.

Корпоративні права набуваються особою з моменту набуття права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи.

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

При цьому сторонами у корпоративному спорі є: 1) юридична особа та її учасник (засновник, акціонер, член), у тому числі учасник, який вибув; 2) учасники (засновники, акціонери, члени) юридичної особи.

Отже, корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 917/1338/18, провадження № 12- 3гс19).

Згідно зі статтями 1218, 1219 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: особисті немайнові права; право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами.

Тобто, спадкування частки учасника підприємства допускається статтею 147 ЦК України і не підпадає під заборону пункту 2 частини першої статті 1219 ЦК України. При цьому спадкується не право на участь, а право на частку в статутному (складеному) капіталі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що право на частку у статутному капіталі товариства не є тотожним з правом на участь у товаристві (так зване "право з частки"), яке є особистим немайновим правом і в силу положень статті 1219 ЦК України та статті 55 Закону України "Про господарські товариства" не набувається одночасно з набуттям спадкоємцем права власності на частку у статутному капіталі товариства. Право участі у товаристві спадкоємець набуває тільки з моменту вступу до товариства. За загальним правилом після набуття права на частку в статутному капіталі у спадкоємців (правонаступників) виникає переважне право на вступ до цього товариства, передбачене статтею 55 Закону № 1576-ХІІ, але не йдеться про "автоматичне" набуття такими спадкоємцями права участі в товаристві (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 917/1338/18).

У частині 1 ст. 1216 ЦК України зазначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України).

У ч. 1 ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах (частина перша статті 1226 ЦК України).

Спірні правовідносини, окрім норм сімейного законодавства, урегульовано нормами цивільного (спадкового) права, бо потребують визначення спадкової маси, з урахуванням норм сімейного законодавства та перевірки поділу такої маси між спадкоємцями за законом.

Характеристика юридичної особи як приватного підприємства - це характеристика того, на підставі якої власності його створено (висновок Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2018 у справі № 917/1887/17 та Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2019 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19)).

Юридична особа може бути створена шляхом об`єднання осіб та (або) майна. Юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа приватного права створюється на підставі установчих документів відповідно до статті 87 цього Кодексу. Юридична особа приватного права може створюватися та діяти на підставі модельного статуту в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 81 ЦК України).

Корпоративними відносинами є відносини між учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) юридичних осіб, у тому числі які виникають між ними до державної реєстрації юридичної особи, а також відносини між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, пайовиками) щодо виникнення, здійснення, зміни і припинення корпоративних прав.

Велика Палата Верховного Суду вказувала у своїх правових висновках, що, визначаючи юрисдикцію спору, слід також мати на увазі, що у Законі № 1576-XII та Законі України від 06.02.2018 № 2275-VIII "Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальність" (далі - Закон № 2275-VIII) упорядковані правовідносини між учасниками товариства щодо майна товариства і, зокрема, формування статутного капіталу та розподілення майна товариства при виході учасника з господарського товариства (п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.04.2021 у справі № 591/5242/18).

За наслідком виникнення чи визнання права на спадщину з`являється право на участь в управлінні та діяльності господарського товариства, що є ознакою набуття корпоративних прав спадкоємцями, при тому, що таке набуття не пов`язане з будь-яким рішенням зборів учасників про прийняття такого спадкоємця до складу учасників товариства, що підтверджується висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.11.2020 у справі № 922/88/20 (провадження №12-59гс20).

Однак вказані зміни не впливають на висновок про первинність виникнення саме права на спадщину і визначення частки у спадщині, і як наслідок - набуття права на частку у статутному капіталі юридичної особи, незважаючи на те, що юридичне оформлення таких прав не має розриву у часі.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 11.06.2019 у справі № 917/1338/18 (провадження № 12-23гс19), корпоративним є спір щодо створення, діяльності, управління та припинення юридичної особи - суб`єкта господарювання. Особисте немайнове право участі (корпоративні права) у юридичній особі припиняється в разі смерті фізичної особи учасника, а правонаступником (спадкоємцем) спадкується лише право на частку в статутному капіталі юридичної особи.

Як встановлено апеляційним судом, предметом позову у даній справі є вимоги ОСОБА_1 до МПП "Ринок" про визнання корпоративних прав на МПП "Ринок" спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та виділення належної позивачу частки в розмірі 1/2 корпоративних прав МПП "Ринок".

Позовні вимоги мотивовані тим, що майно та корпоративні права МПП "Ринок" були набуті за час шлюбу за спільні кошти подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а тому належать подружжю на праві спільної сумісної власності, та позивач має право на виділення 1/2 частки корпоративних прав. Тобто позовні вимоги у даній справі зумовлені неможливістю оформлення спадщини у нотаріальному порядку через відмову нотаріуса.

Із урахуванням викладеного, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 (позивач) у спірних правовідносинах виступає як спадкоємець, який оспорює обсяг спадкового майна. У даному випадку первинним є спір про частку у спадщині, а не про частку в статутному капіталі.

Позивач не є учасником МПП "Ринок", а спір у справі є не корпоративним; не є спором між учасниками (засновниками) МПП "Ринок" або між юридичною особою та її учасником щодо обсягу корпоративних прав чи про створення, діяльності, управління або припинення діяльності цієї юридичної особи.

З огляду на те, що спір у даній справі стосується спадкових правовідносин, розподілу майна між спадкоємцями, та не стосується захисту позивачем своїх корпоративних прав, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що даний спір не підлягає вирішенню в порядку господарського судочинства, а підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі на підставі положень п. 1 ч. 1 ст. 231 ГПК України.

Апеляційний господарський суд враховує, що відносини з оспорювання свідоцтва про право власності на частку в статутному капіталі в разі смерті, перерозподілу спадкових часток є сімейними та спадковими з огляду на те, що: такі відносини виникли між учасниками сімейних і спадкових відносин. Жодні інші особи, які не володіють спеціальним статусом спадкоємця, подружжя тощо, їх учасниками бути не можуть; спірні відносини виникли щодо об`єктів, які мають спеціальний правовий режим, що існує лише в сімейному та спадковому праві - спільне майно подружжя, спадщина.

Інший підхід для визначення юрисдикційності спору уможливить вирішення спору між спадкоємцями у судах двох юрисдикцій: у господарській - у разі отримання свідоцтва про право на спадщину і реєстрації часток у ЄДРПОУ; і щодо іншого майна - у цивільній юрисдикції, що не допускається і порушує принципи правової визначеності, що прямо заборонено пунктом 4 частини першої статті 20 ГПК України, згідно з яким господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що частка учасника в статутному капіталі товариства є складовою спадкового майна і успадковується спадкоємцями в повному обсязі, якщо відсутні достовірні докази виключення учасника, зменшення статутного капіталу або ліквідації товариства. Товариство зобов`язане надати спадкоємцям інформацію про розмір частки для оформлення спадкових прав.

Суд першої інстанції, на виконання вимоги ч. 2 ст. 231 ГПК України, правильно роз`яснив позивачу, що спір між сторонами підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, та позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з відповідним позовом за правилами ЦПК України.

Доводи позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування постановленої у справі ухвали суду, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції.

Апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що у рішенні Європейського суду з прав людини (справа Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010) зазначено, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Статтею 276 ГПК України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, Північно-західний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що ухвалу Господарського суду Рівненської області від 04.11.2025 у справі № 918/914/25 необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на позивача згідно з ст. 129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Рівненської області від 04.11.2025 у справі № 918/914/25 - залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду, відповідно до ст. ст. 287-291 ГПК України.

3. Справу повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2025

Головуючий суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Гудак А.В.

Суддя Мельник О.В.