ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2025 Справа № 914/3188/25

За позовом: Львівського державного університету внутрішніх справ, м. Львів

до відповідача: Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області, м. Львів

про стягнення 6 062, 29 грн

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Львівського державного університету внутрішніх справ до Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області про стягнення 6 062,29 грн.

Ухвалою суду від 20.10.2025 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою суду від 27.10.2025 відкрито провадження у справі № 914/3188/25 за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін справи.

Суд зазначає про належне виконання обов`язку щодо повідомлення учасників справи про розгляд справи, шляхом надіслання ухвали суду про відкриття провадження в електронній формі до Електронних кабінетів сторін та оприлюднення в електронній формі в Державному реєстрі судових рішень.

Беручи до уваги те, що від сторін не надходило жодних заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження чи клопотань про її розгляд у судовому засіданні з повідомленням сторін, дослідивши наявні у справі докази та викладені в позовній заяві пояснення, суд дійшов висновку про необхідність прийняття рішення у справі.

Позиція позивача.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором відповідального зберігання № 2240/15 від 13.10.2021 в частині несвоєчасної оплати за надані позивачем послуги.

З підстав наведеного, позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в розмірі 5 549,76 грн та проценти за користування коштами, відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 512,53 грн за період з 10.01.2022 по 08.12.2022.

Позиція відповідача.

У відзиві на позовну заяву зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Позивач не надав актів приймання-передачі послуг та рахунків-фактур за період дії договору, що є обов`язковою умовою для виникнення обов`язку з оплати. Подані розрахунки містять суперечності та не дозволяють визначити правову природу заявлених сум.

Договором не передбачено нарахування пені та процентів, а також не визначено порядок і строки їх нарахування. Крім того, нарахування пені здійснено з порушенням шестимісячного строку, встановленого ч 6 ст.232 ГК України, а вимога про стягнення 3% річних за ст. 625 ЦК України не підлягає задоволенню, оскільки не відповідає правовій природі договору зберігання.

У зв`язку з викладеним, у задоволенні позову просить відмовити.

Обставини справи.

13.10.2021 між Львівським державним університетом внутрішніх справ (позивач, за договором зберігач) та Головним управлінням державної фіскальної служби у Львівській області (відповідач, за договором поклажодавець) укладено договір відповідального зберігання № 2240/15.

За змістом вказаного договору, поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання зброю та боєприпаси (надалі іменується майно) (код Єдиного закупівельного словника ДК 021:20-6 Послуги зберігання та складування) (п.1.). 3а умовами цього договору поклажодавець передає майно зберігачу за актом прийому-передачі (додаток № 1), а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно на період дії договору (надалі іменується «термін зберігання») (п.1.2). Загальна ціна договору становить 15 867,00 грн у тому числі ПДВ (п.2.1). Ціна договору на місяць становить 5 950,00 грн у тому числі ПДВ (п.2.2). Підставою для оплати наданих послуг з відповідального зберігання є акт приймання-передачі наданих послуг та рахунок-фактура (п.2.3). Оплата за надані послуги здійснюється шляхом безготівкового переказу коштів на поточний рахунок зберігача, вказаний у даному договорі, протягом 10 календарних днів з дати підписання уповноваженими представниками сторін акту приймання-передачі наданих послуг та отримання поклажодавцем рахунку-фактури (п.2.4). У випадку порушення зобов`язання, що виникають з цього договору (надалі іменується «порушення договору»), сторона несе відповідальність, визначену цим договором та (або) чинним в Україні законодавством (п.5.1). Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами, скріплення його печатками сторін та діє до 31.12.2021, а в частині виконання зобов`язань - до повного їх виконання (п.8.1). Закінчення строку цього договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору (п.8.2).

В порядку та на умовах, визначених цим договором 13.10.2021 сторонами підписано акт прийому-передачі із зазначенням переліку переданих на відповідальне зберігання цінностей, а також специфікацію та протокол узгодження ціни.

21.12.2027 сторонами підписано акт прийому-передачі озброєння за яким передано перелічені в акті цінності від Львівського державного університету внутрішніх справ до Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області.

В подальшому між сторонами здійснювалося листування. Зокрема, зберігач направляв поклажодавцю декілька письмових повідомлень, у яких зазначав про неналежне виконання останнім зобов`язань щодо своєчасної оплати послуг відповідального зберігання, інформував про нарахування пені та процентів за користування коштами, а також про виставлення рахунків на їх оплату.

Листами від 27.03.2025 № 69/5/13-01-15 та від 12.09.2025 № 19415/13-01-15 Головне управління державної фіскальної служби у Львівській області повідомило Львівський державний університет внутрішніх справ, що у зв`язку з відсутністю кошторису на 2023-2025 роки, здійснити виконання вимог щодо сплати відсотків та пені немає можливості.

Враховуючи наведене, Львівський державний університет внутрішніх справ звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з Головного управління державної фіскальної служби у Львівській області пені в розмірі 5549,76 грн та процентів за користування коштами, відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 512,53 грн за період з 10.01.2022 по 08.12.2022.

Оцінка суду.

Згідно з ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

В даному випадку, між сторонами виникло господарське зобов`язання на підставі договору відповідального зберігання № 2240/15 від 13.10.2021.

За змістом ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Надаючи правову кваліфікацію природі укладеного між сторонами договору суд встановив, що для договору відповідального зберігання характерними є передача речі поклажодавцем зберігачу; зберігання речі особисто зберігачем або через третіх осіб у його інтересах; обов`язок повернути речі у збереженості після закінчення строку зберігання або на першу вимогу поклажодавця; платність договору та наявність моменту виникнення оплати; відповідальність зберігача за втрату, нестачу або пошкодження майна.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з позицією Верховного Суду (постанова від 11.09.2020 у справі № 910/16505/19), тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Згідно з ст. 76 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 ст. 77 ГПК України передбачено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зазначені вище норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 ГПК України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, доказів оформлення акту приймання-передачі наданих послуг та отримання поклажодавцем рахунку-фактури, які відповідно до умов договору є підставою для нарахування та здійснення оплати позивачем не надано. Відповідач у відзиві підтвердив, що таких документів останній не отримував.

Внаслідок наведеного, в суду відсутня можливість встановити момент виникнення зобов`язання щодо сплати за послуги зберігання, який є необхідною передумовою для можливості нарахування пені та процентів за користування коштами.

Суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи докази листування між сторонами, в яких позивач інформував про нарахування пені та процентів, не замінює належно оформлених первинних документів, визначених договором. Відсутність таких доказів робить неможливим визначення факту настання відповідальності поклажодавця за порушення зобов`язання.

Крім того, суд враховує, що договір відповідального зберігання є цивільно-правовим правочином, який регулюється нормами ЦК України про зберігання. Встановлені законом вимоги щодо обов`язкових умов для виникнення зобов`язань за таким договором (передача речі, підтвердження факту її приймання, визначення плати, оформлення акту) є обов`язковими для реалізації прав зберігача. У разі їх відсутності виникнення грошового зобов`язання є юридично необґрунтованим.

Відповідно до ст. ст. 73, 74 ГПК України, доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними доказами виникнення у відповідача обов`язку щодо оплати наданих послуг відповідального зберігання, а отже, позовні вимоги Львівського державного університету внутрішніх справ про стягнення пені та процентів за користування коштами не обґрунтовані, і підстави для їх задоволення відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 236 ГПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Суд констатує, що при розгляді даної справи судом враховано та здійснено належне дослідження сукупності наявних в матеріалах справи доказів, що стосуються укладеного між сторонами договору з урахуванням правил та критеріїв оцінки доказів визначених ГПК України.

З аналізу матеріалів справи та наявних доказів у сукупності вбачається, що право позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду, не є порушеним відповідачем.

Судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку із відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 13, 73, 74, 76 - 79, 86, 129, 233, 236 - 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити повністю.

У зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді з 22.12.2025 по 29.12.2025, рішення складено та підписано 30.12.2025.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в порядку та строки, передбачені ст. ст. 256, 257 ГПК України.

Суддя Мороз Н.В.