ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2025м. ДніпроСправа № 904/3294/25

Господарський суд Дніпропетровської області у складі судді Рудь І.А., за участю секретаря судового засідання Цибульської К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

За позовом Фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни, м. Полтава

до відповідача:: Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, м. Дніпро ;

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтава.

про повернення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 270 019 грн 02 коп.

Представники:

від позивача : Кокорев Е.О., ордер, адвокат;

від відповідача: Котлярова Т.С., довіреність, само представництво;

від третьої особи: не з`явився.

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець Біліченко Олена Василівна звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, в якому просить стягнути з державного бюджету України грошові кошти у сумі 270 019 грн 02 коп., з яких: сума адміністративно-господарських санкцій, сплачених на підставі постанови № 7858/11/28/РРО//ТД-ФС від 04.12.2023 - 201 000 грн 00 коп., витрати виконавчого провадження № 73858553 - 341 грн 11коп., виконавчий збір - 20 100 грн 00 коп. у виконавчому провадженні №73858553, інфляційні - 39 421 грн 45 коп. та 3% річні - 9 156 грн 46 коп.

Судові витрати позивач просить покласти на відповідачів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці було винесено постанову № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023 про стягнення з позивача 201 000,00 грн штрафних санкцій.

На виконання вказаної постанови було відкрито виконавче провадження №73858553, в рамках якого з позивача було стягнуто 221 441,00 грн, в тому числі сума адміністративно-господарських санкцій

Постанову № 7858/11/28/РРО//ТД-ФС було скасовано рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі №440/1797/24. Зазначене рішення набрало законної сили 10.02.2025.

Позивач вважає незаконною бездіяльність відповідача щодо неповернення коштів, стягнутих з позивача на підставі постанови №7858/11/28/РРО/ЯД-ФС.

Ухвалою суду від 24.06.2025 позовну заяву залишено без руху.

26.06.2025 позивачем через систему "Електронний суд" подано заяву про усунення недоліків.

Ухвалою господарського суду від 01.07.2025, після усунення недоліків позивачем, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 24.07.2025.

14.07.2025 від відповідача-1 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у позовних вимогах відмовити в повному обсязі, з огляду на таке.

Заступником начальника Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці було винесено постанову № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023 (далі в тексті постанова) про накладення на ФОП Біліченко Олени Василівни штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення в розмірі 201 000,00 грн.

05.01.2024 міжрегіональне управління направило Подільському відділу Державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції постанову № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023 для примусового виконання на підставі статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 №1404-У-Ш та пункту 11 Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 №509.

03.04.2025 міжрегіональним управлінням отримано поштою від ФОП Біліченко О.В. заяву про повернення коштів в сумі 201 000,00 грн., з копіями квитанцій та платіжних інструкцій на 5 аркушах.

01.05.2025 міжрегіональним управлінням отримано відповідь на запит від Подільського відділу Державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому повідомлялося, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження №73858553, було відкрито примусове виконання постанови №7858/11/28/РРО//ТДФС,виданої 04.12.2023 Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці про стягнення з Біліченко О.В. штрафу у розмірі 201 000,00 грн., кошти за виконавчим документом стягнуті з боржниці та перераховані до державного бюджету платіжними інструкціями №2267 від 31.01.2024 на суму 177 234,07 грн, №1535 від 23.01.2024 на суму 14 634,57 грн, №1332 від 19.01.2024 на суму 9122,36 грн., постановою державного виконавця від 31.01.2024 виконавче провадження закінчено за п.9 статті 39 Закону України "Про виконавче провадження" у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення.

09.05.2025 Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці було розглянуто заяву про повернення коштів фізичній особі-підприємцю Біліченко Олені Василівні від 01.04.2025 (вхід. №10248/ПС/1-25 від 03.04.2025), та повідомлено наступне.

Подільським відділом державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (платник) згідно платіжної інструкцій № 1332 від 19.01.2024 у сумі 9 122,36 грн, № 1535 від 23.01.2024 у сумі 14 634,57 грн та 2267 від 31.01.2024 у сумі 177 243,07 грн перерахував кошти Головному управлінню Державної казначейської служби України у Кіровоградській області м. Кропивницький.

На виконання наказу МФУ від 03.09.2013 №787 «Про затвердження Порядку повернення перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів» ПЛАТНИК подає заяву про повернення коштів з бюджету з обов`язковим зазначенням інформації, наведеної в абзаці одинадцятому пункту 5 цього наказу, та номера відповідного судового рішення, копію відповідного судового рішення, засвідчену належним чином, та копію платіжної інструкції, згідно з якою органом державної виконавчої служби перераховано грошове стягнення за адміністративні правопорушення до бюджету.

Відповідно до цього Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції готує Подання на повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету зборів, платежів та інших доходів бюджету та надає до Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області м. Кропивницький.

З урахуванням наведеного, запропоновано Біліченко О.В. звернутися до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції щодо повернення вищевказаних коштів.

Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вважає, що доводи позивача про незаконну бездіяльність відповідача щодо неповернення коштів, позивачу стягнутих на підставі постанови №7858/11/28/РРО//ТД-ФС, є необґрунтованими та недоведеними. Крім того, перевіряти законність дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

З огляду на викладені обставини, позивач ОСОБА_1 не звернулася до Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції щодо повернення вищевказаних коштів, не звернулася до суду з вимогою про зобов`язання контролюючого органу вчинити певні дії, а звернулася до суду саме з вимогою про стягнення коштів з Державного бюджету саме тому, що окрім стягнення суми адміністративно-господарських санкцій, ставить питання про стягнення з Державного бюджету України суми виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, 3% річних та інфляційних втрат.

Крім того, відповідач зазначає про те, що територіальні органи Державної служби України з питань праці (Держпраці) не є органами, що контролюють справляння надходжень бюджету, оскільки, Держпраці здійснює нагляд за дотриманням законодавства про працю та охорону праці, але не займається питаннями бюджетних надходжень.

Тобто до переліку органів, що контролюють справляння надходжень бюджету відповідно до Постанови КМУ від 16.02.2011 №106 Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету, територіальні органи Державної служби України з питань праці не входять.

Тому, відповідач вважає, що в даних спірних правовідносинах вимоги позивача є такими, що заявлені до неналежних відповідачів.

Південно-Східне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці вважає, що є неналежним відповідачем в даній справі.

Відповідач вважає, що в даній справі належним відповідачем має бути Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції, як відповідальний орган, що контролює справляння відповідних надходжень до бюджету, що наділений обов`язком щодо формування Подання про повернення коштів та подання його до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, в даному випадку до Головного управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області (м. Кропивницький.)

Крім того, на думку відповідача, в даних спірних правовідносинах також належним співвідповідачем має бути Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області замість Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

17.07.2025 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву відповідача-1, в якій останній з доводами відповідача, викладеними у відзиві на позов, не погоджується та зазначає наступне.

Відповідач наполягає на необхідності застосування Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787.

В свою чергу, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу існувала юридична підстава для такого платежу діяла постанова про накладення штрафу. За таких обставин не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само, з огляду на обставини справи, немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто в більшому розмірі, ніж визначено у зазначеній постанові. Лише після набрання законної сили рішенням адміністративного суду, яким постанову було визнано протиправною та скасовано, відповідна юридична підстава відпала. Таким чином, для застосування Порядку №787 підстави відсутні.

Відповідач вважає, що стороною у справі є держава, яка має брати участь у процесі через відповідний орган державної влади. Водночас, помилково визначено орган, що повинен виступати відповідачем у справі.

Позивач звертає увагу, що рішення про накладення штрафу ухвалено саме Південно-східним міжрегіональним управлінням Державної служби України з питань праці, яке й є суб`єктом владних повноважень у відповідних правовідносинах. Саме цей орган повинен нести відповідальність за прийняте рішення та бути відповідачем у цій справі.

Натомість Подільський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України лише виконував функції примусового виконання рішення Держпраці і не є належним відповідачем у цій справі.

Вказане, відповідає висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 39 постанови від 26 лютого 2020 року у справі №304/284/18, яку наводить сам відповідач. У ній зазначено: «Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.»

З огляду на викладене, позивач вважає, що належним відповідачем у справі є Південно-східне міжрегіональне управління Державної служби України з питань праці.

Щодо визначення другого відповідача було обрано управління Державної казначейської служби на території обслуговування якої перебуває перший відповідач, однак одержувач коштів у відповідності до постанови відповідача дійсно Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області (, Адреса: 25006, Україна, Кіровоградська обл., місто Кропивницький, проспект Винниченка, будинок, 1а), на підставі чого, позивач просить суд залучити до справи третього відповідача: Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області.

Крім того, у якості третьої особи позивач зазначає Подільській відділ державної виконавчої служби у місті Полтава Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

21.07.2025 від відповідача-2 до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У призначене підготовче засідання 24.07.2025 сторони не забезпечили явку своїх представників, будучи повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 24.07.2025 підготовче засідання відкладено на 02.09.2025.

17.08.2025 від позивача до суду надійшло клопотання, в якому останній просить суд:

- виключити Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області та Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (відповідач -2) зі складу відповідачів як неналежних відповідачів;

- визначити відповідачем у даній справі - Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці.

29.08.2025 від відповідача-1 до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких останній вказує на те, що правовідносини щодо повернення з Державного бюджету України суми сплаченого штрафу, виконавчих витрат, виконавчого збору, існують між позивачем (платником) та Подільським відділом Державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, а не Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці.

Проте в цих відносинах відсутній правовий спір щодо повернення з Державного бюджету України сплаченої позивачем суми штрафу, виконавчих витрат, виконавчого збору, оскільки позивач, як убачається з обставин справи та доводів позивача, не звертався до органу виконавчої служби із заявою про повернення цих коштів.

Відповідач вважає, що підставою для оплати позивачем штрафу є не факт накладення штрафу шляхом винесення відповідної постанови про застосування штрафу, а факт допущення порушення приписів законодавства. Оскільки судовим рішенням, яке набрало законної сили, доведено протиправність застосування до позивача штрафу, відповідно була відсутньою і підстава для оплати такого штрафу.

Події, що передували зверненню позивача з позовом у цій справі, стали наслідком протиправного (помилкового) винесення Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці постанови про застосування штрафу до позивача.

Отже, на думку відповідача, враховуючи що сплата позивачем до Державного бюджету України штрафу є помилкою, а тому його повернення з Державного бюджету України має відбуватися відповідно до приписів частини другої статті 45 БК України та пунктів 3, 5 Порядку № 787.

Крім того, відповідач зазначає про те, що в даних спірних правовідносинах, Південно-Східне міжрегіональне управлінням Державної служби з питань праці не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання, а ФОП Біліченко О.В. не є кредитором, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування ст. 625 ЦК України.

У підготовчому засіданні 02.09.2025 представник позивача підтримав клопотання, подане до суду, пояснив щодо необхідності залучення у якості третьої особи Подільського відділу ДВС у місті Полтава.

Ухвалою суду від 02.09.2025 продовжено строк проведення підготовчого провадження на 30 днів та відкладено підготовче засідання на 16.09.2025.

15.09.2025 від позивача до суду надійшли відповідь на додаткові пояснення, клопотання про виключення неналежного відповідача та заява про зміну предмету позову.

У відповіді на додаткові пояснення відповідача позивач вказує, що наведені останнім аргументи є безпідставними, оскільки:

- постанова відповідача, якою накладено штраф, була визнана протиправною та скасована адміністративним судом. Отже, підстава для утримання коштів в Державному бюджеті відпала, а відтак з`явились підстави для витребування коштів із чужого незаконного володіння;

- сплата штрафу здійснена під примусом у виконавчому провадженні, а не добровільно, тому відсутні підстави вважати її «правомірною оплатою», така сплата не була помилково здійсненою, та суми, сплачені до Державного бюджету, не є надмірно сплаченими;

- Верховний Суд у постановах неодноразово підкреслював, що у випадках скасування штрафних санкцій у контролюючого органу виникає обов`язок відновити майнове становище платника шляхом повернення безпідставно утриманих сум (ст. 1212 ЦК України).

Крім того, позивач звертає увагу суду на те, що у даній справі кошти були стягнуті в рамках виконавчого провадження та зараховані на рахунок Державного бюджету. Після скасування постанови Держпраці відпала правова підстава для їх утримання. Таким чином, повернення коштів має відбуватися не через органи виконавчої служби, а шляхом стягнення з Державного бюджету України в судовому порядку.

Отже, виконавча служба не є і не може бути належним відповідачем у даному спорі, а вимоги про повернення коштів мають бути пред`явлені безпосередньо до держави Україна в особі органу, який контролює відповідні бюджетні надходження.

Також позивач вказує на те, що у даному випадку не підлягають застосуванню норми Порядку № 787, а правовою підставою для стягнення коштів з Державного бюджету є положення Цивільного кодексу України (ст. 1212, 625), які забезпечують захист прав особи у разі незаконного втручання органів державної влади у її майнову сферу.

У клопотанні позивач просить суд у відповідності до ч. 2 ст. 48 ГПК України виключити Головне управління Державної казначейської служби України у Кіровоградській області та Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області зі складу відповідачів як неналежних відповідачів.

Визначити єдиним відповідачем в даній справі Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці.

У заяві про зміну предмету позову позивач просить суд, у зв`язку з протиправними діями органу державної влади Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни грошові кошти у сумі 270 019,02 грн, у тому числі: суму адміністративно-господарських санкцій, сплачених на підставі постанови № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023 201 000,00 грн; витрати виконавчого провадження № 73858553 341,11 грн; виконавчий збір у виконавчому провадженні № 73858553 20 100,00 грн; інфляційні втрати 39 421,45 грн; З % річних 9 156,46 грн.

15.09.2025 відповідачем-2 через систему "Електронний суд" подано заяву про проведення судового засідання без участі представника.

У підготовчому засіданні, що відбулося 16.09.2025 господарським судом було розглянуто клопотання позивача про виключення Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (відповідач -2) зі справи № 904/3294/25.

Ухвалою суду від 16.09.2025 клопотання Фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни про виключення відповідачів зі справи № 904/3294/25 задоволено частково.

Виключено зі справи відповідача-2 Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області.

Визначено належним відповідачем у даній справі - Південно-східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці.

В іншій частині клопотання відмовлено.

Залучено у справу якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, Подільський відділ ДВС у місті Полтава.

Підготовче засідання відкладено на 23.09.2025.

22.09.2025 від відповідача до суду надійшли додаткові пояснення по справі, в яких останній вказує на те, що у цій справі на час звернення позивача з позовом, не встановлено, що позивач звертався до Подільського відділу Державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про повернення коштів з бюджету, тому відсутній юридичний спір щодо порушення, невизнання або оспорювання права позивача на повернення з Державного бюджету України помилково сплаченого ним штрафу, отже, в цьому випадку відсутні підстави для задоволення позову позивача.

Таким чином, відсутні підстави для відновлення становища позивача шляхом стягнення на його користь безпідставно утримуваного майна на підставі статті 1212 ЦК України, оскільки БК України та Порядком № 787 як спеціальними нормативно-правовими актами визначено спосіб безспірного повернення в позасудовому порядку коштів, помилково або надміру зарахованих до Державного бюджету України.

За таких обставин, відповідач вважає, що у позивача не виникло права на звернення до суду з позовом у цій справі, відповідно заявлена позивачем позовна вимога про стягнення грошових коштів не підлягає вирішенню в порядку господарського або іншого судочинства, що згідно з пунктом 1 частини першої статті 231 ГПК України є підставою для закриття провадження у справі.

23.09.2025 судове засідання не відбулося, у зв`язку з перебуванням судді І.А. Рудь на лікарняному.

Ухвалою суду від 07.10.2025 судове засідання призначено на 23.10.2025.

20.10.2025 від відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

У підготовче засідання 23.10.2025 відповідач не з`явився.

Третя особа явку повноважного представника не забезпечила, про розгляд справи повідомлена належним чином.

У підготовчому засіданні представник позивача не заперечував проти закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи по суті.

Ухвалою суду від 23.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.11.2025, з його проведенням в режимі відеоконференції.

03.11.2025 від третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких остання вказує на те, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 73858553, відкрите на примусове виконання постанови №7858/11/28/РРО//ТД-ФС, виданої 04.12.2023 Державною службою з питань праці Південно-Східного міжрегіонального управління про стягнення з Біліченко О.В. штрафу у розмірі 201 000,00 грн.

Кошти за виконавчим документом у розмірі 201 000,00 грн, стягнуті з боржниці, перераховані до державного бюджету платіжними інструкціями № 2267 від 31.01.2024 на суму 177 243,07 грн., № 1535 від 23.01.2024 на суму 14 634,57 грн., № 1332 від 19.01.2024 на суму 9 122,36 грн.

Виконавчий збір у розмірі 20 100,00 грн, стягнуто та перераховано платіжними інструкціями № 226 від 31.01.2024 на суму 17724,30., №1534 від 23.01.2024 на суму 1463,46 грн., №1331 від 19.01.2024 на суму 912,24 грн.

Витрати виконавчого провадження у розмірі 341,00 грн стягнуто та перераховано платіжними інструкціями №1325 на суму 272,00грн та 1324 на суму 69,00 грн. від 19.01.2024.

Постановою державного виконавця від 31.01.2024 виконавче провадження закінчено за п.9 статті 39 Закону України, «Про виконавче провадження», у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення.

На підставі викладеного, третя особа просить суд: долучити пояснення до матеріалів справи; розглянути справу без участі представника Подільського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

У підготовчому засіданні 13.11.2025 було оголошено перерву до 04.12.2025.

24.11.2025 від позивача до суду надійшло клопотання, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача судові витрати (витрати на отримання правничої допомоги) в сумі 20 200,0000 грн.

Судове засідання по справі №904/3294/25 (суддя Рудь І.А.), призначене на 04.12.22025 о 14:40 в залі судових засідань 3-303, не відбулося у зв`язку з перебоями в роботі сервісу відеоконференцзв`язку "ЄСІТС" (різноманітні помилки на стороні сервера при завантаженні веб-сторінки сервісу).

Ухвалою суду від 04.12.2025 судове засідання призначено на 18.12.2025.

17.12.2025 відповідачем до суду подано заперечення на клопотання позивача щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, в який останній просить суд в задоволенні вказаного клопотання відмовити в повному обсязі.

У судове засідання, що відбулося 18.12.2025, третя особа явку повноважного представника не забезпечила, про розгляд справи повідомлена належним чином.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити; представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі.

В порядку ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено скорочене рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оцінивши докази в їх сукупності, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Предметом доказування, відповідно до частини 2 статті 76 Господарського процесуального кодексу України, є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, обставинами, які входять до предмету доказування у даній справі є наявність або відсутність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни грошових кошти у сумі 270 019,02 грн, у тому числі: суму адміністративно-господарських санкцій, сплачених на підставі постанови № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023 201 000,00 грн; витрати виконавчого провадження № 73858553 341,11 грн; виконавчий збір у виконавчому провадженні № 73858553 20 100,00 грн; інфляційні втрати 39 421,45 грн; З % річних 9 156,46 грн.

Звертаючись з даним позовом, позивач вказує на те, що Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці було винесено постанову № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023 про стягнення з позивача 201 000,00 грн штрафних санкцій.

В подальшому, на виконання вказаної постанови було відкрито виконавче провадження №73858553, в рамках якого з позивача було стягнуто 221 441,00 грн, в тому числі суму адміністративно-господарських санкцій 201 000,00 грн, витрати виконавчого провадження у розмірі 341,11 грн та виконавчий збір у розмірі 20 100,00 грн., що підтверджується, платіжними інструкціями, долученими до матеріалів справи.

Проте, постанову Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці № 7858/11/28/РРО//ТД-ФС від 04.12.2023 було скасовано рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі №440/1797/24.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суд від 10.02.2025 по справі № 440/1797/24 рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі № 440/1797/24 залишено без змін.

Позивач звернувся до Південно-східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці з заявою про повернення безпідставно стягнутих коштів.

Втім, листом від 09.05.2025 відповідач повідомив про відмову повернути кошти, зазначивши, що для повернення коштів слід керуватися наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787 «Про затвердження Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів».

В свою чергу, позивач вважає незаконною бездіяльність відповідача щодо неповернення коштів, стягнутих з позивача на підставі постанови №7858/11/28/РРО/ЯД-ФС.

Так, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу. За таких обставин не можна вважати, що позивач сплатив кошти помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Таким чином, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.

Позивач наголошує на тому, що оскільки відсутні будь-які правові підстави для утримання в Державному бюджеті стягнутих з останнього грошових коштів в сумі 221 441,00 грн, в тому числі сума адміністративно-господарських санкцій 201 000,00 грн, витрати виконавчого провадження 341,11 грн, виконавчий збір 20100,00 грн на виконання постанови № 7858/11/28/РРО/ЯД-ФС від 04.12.2023, зазначені грошові кошти підлягають поверненню позивачу.

На день ухвалення рішення суду у справі відсутні докази на підтвердження повернення позивачу грошових коштів, що сплачені ним до бюджету в рахунок оплати штрафу, встановленого скасованою постановою, яку визнано судом протиправною.

Відтак, оскільки відповідачі добровільно не повернули безпідставно отримані кошти, позивач звернувся із даним позовом на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Вказані обставини і стали причиною виникнення даного спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 Цивільного кодексу України ).

Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 Цивільного кодексу України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 Цивільного кодексу України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 Цивільного кодексу України).

З огляду на наведені приписи, а також враховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Центральне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частини перша та друга статті 1212 Цивільного кодексу України).

Як вбачається з матеріалів справи, на момент сплати позивачем адміністративно-господарського штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу, однак надалі, з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови, відповідна юридична підстава відпала.

При цьому, порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 №787, застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. У даному випадку, оскільки сума адміністративно-господарського штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, даний Порядок на спірні правовідносини не поширюється.

Після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанова від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17, від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, від 1 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

За змістом глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17). Отже, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

З огляду на наведене на спірні правовідносини поширюються приписи статті 1212 Цивільного кодексу України, що узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/5880/21.

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21 виклала висновок щодо застосування норми права, відповідно до якого, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави. Тому повернення таких коштів платникові стосується захисту його майнових прав як суб`єкта господарювання, а вимога про стягнення цих коштів належить до юрисдикції господарського суду. Суму штрафу, перераховану до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнав протиправною та скасував адміністративний суд, можна стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України як безпідставно утримувану. На такі правовідносини приписи Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди та Порядку № 787 не поширюються.

Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Відтак, оскільки постанову Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці № 7858/11/28/РРО//ТД-ФС від 04.12.2023 було скасовано рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі №440/1797/24, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суд від 10.02.2025 по справі № 440/1797/24, правові підстави утримання Державою сплачених позивачем в якості адміністративно-господарського штрафу коштів в розмірі 201 000,00 грн відпали.

Доказів повернення позивачу грошових коштів в розмірі 201 000,00 грн матеріали справи не містять, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в цій частині.

Як вже зазначалось, кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові від 08.08.2023 у справі №910/5880/21 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що висновок суду першої інстанції, який підтримав апеляційний суд, про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України, а не з Укртрансбезпеки за рахунок її бюджетних асигнувань, відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі №910/23967/16. Згідно з цим висновком Господарський процесуальний кодекс України не передбачає необхідності зазначення суб`єкта виконання судового рішення (органу, через який треба перераховувати кошти), номера чи виду рахунку, з якого їх слід стягнути (списати). Такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення порушеного права позивача та є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, які мають бути врегульовані у нормативних актах, а не у резолютивній частині рішення.

Таким чином, вимога позивача про стягнення з Державного бюджету України на користь позивача безпідставно набутих коштів у розмірі 201 000,00 грн підлягає задоволенню.

Згідно зі статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належать до коштів виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (частини 2 та 3 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження»).

Частиною 7 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого було стягнуто виконавчий збір, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.

Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 551/1099/21.

У разі неповернення таких коштів у встановлений законом строк, зокрема, внаслідок ненадання органом стягнення відповідного подання (висновку) органу державного казначейства, платник має право на судове оскарження бездіяльності шляхом звернення з позовом про стягнення відповідної суми коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України.

Отже, оскільки постанова Південно-східним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці № 7858/11/28/РРО//ТД-ФС від 04.12.2023 є виконавчим документом, яка виконувалася в межах виконавчого провадження №73858553, була визнана протиправною та скасована рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.11.2024 у справі №440/1797/24, яке залишено без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суд від 10.02.2025 по справі № 440/1797/24 з Державного бюджету України підлягає поверненню сплачений позивачем в межах вказаного виконавчого провадження виконавчий збір у розмірі 20 100,00 грн та витрати виконавчого провадження у суму 341,11 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення з Державного бюджету України інфляційних втрат у розмірі 39 421,45 грн та 3 % річних 9 156,46 грн, суд зазначає таке.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому, інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 Цивільного кодексу України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена у розділі І Загальні положення про зобов`язання книги 5 Цивільного кодексу України. Відтак, приписи розділу І книги 5 Цивільного кодексу України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 Цивільного кодексу України).

Отже, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Вказані висновки про правильне застосування норм права, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 та від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, а також враховані у постановах Верховного Суду від 06.08.2018 у справі № 916/1914/17 та від 07.10.2018 у справі № 908/2552/17.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних на суму боргу відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Отже, передбачений ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання державою грошових коштів позивача (штрафу).

Господарським судом встановлено, що з позивача 31.01.2024 було безпідставно стягнуто грошові кошти у загальнім розмірі 221 441 грн 11 коп., у зв`язку з чим саме з 01.02.2024 володіння державою вказаними коштами вважається безпідставним.

Перевіривши надані позивачем до матеріалів справи розрахунки 3% річних на суму 9 156,46 грн за загальний період з 01.02.2024 по 18.06.2025 та інфляційних втрат на суму 39 421,45 грн за період з лютого 2024 року по травень 2025 року, суд дійшов висновку, що вони є обґрунтованими та арифметично вірними.

Встановивши наявність підстав для стягнення 3% річних та збитків від інфляції, таке відшкодування може здійснюватися лише за рахунок коштів Державного бюджету через Державну казначейську службу України, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету. Відповідні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі № 910/2569/18.

Таким чином, з урахуванням зазначеного, позовні вимоги в частині стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню.

Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

За приписами частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги.

За таких обставин, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Також, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 20 200 грн 00 коп.

Відповідач заперечує щодо стягнення витрати на правову допомогу у розмірі 20 200 грн 00 коп. у повному обсязі.

Частинами 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України унормовано витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 названої статті для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4 ст. 126 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).

Частиною 5 названої статті передбачено, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Частиною 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Отже, суд вправі покласти лише ті судові витрати, які є обґрунтованими, неминучими, співмірними та розумними (розумно необхідними).

Будь-які дії учасника господарської справи, пов`язані із її розглядом судом, зокрема, явка в судове засідання, участь у судовому засіданні, відправлення документів є процесуальною дією в розумінні п. 4 ч. 3 ст. 123 Господарського процесуального кодексу України, а відтак, і витрати, понесені такою стороною, відносяться до складу судових витрат.

Фактори, що повинні братися до уваги при визначенні обґрунтованого розміру гонорару, включають в себе: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання доручення; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання в звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта стосовно строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин даного адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката.

Жодний з названих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню у взаємозв`язку з обставинами кожного конкретного випадку.

За приписами статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат (у даному випадку, за наявності заперечень учасника справи), що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі № 911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката, суд зазначає, що дане питання необхідно розглядати в двох площинах: по-перше, це договірні відносини позивача з адвокатом (адвокатами) стосовно надання юридичних послуг і, по-друге, це вимога про оплату наданих послуг відповідачем.

Стосовно першого аспекту суд виходить із основоположного принципу цивільного права принципу свободи договору. Позивач має право на свій розсуд оцінити вартість послуг адвоката, навіть у розмірі ціни позову.Стосовно другої площини розглядуваного питання суд зазначає, що положення ГПК України про стягнення вартості послуг адвоката по-суті є оплатою відповідачем наданих позивачеві послуг з правничої допомоги. І в цьому аспекті оцінка вартості послуг позивачем не має беззаперечного статусу.

Право на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення ст. 4 ГПК України стосовно рівності сторін є гарантією захисту прав, у даному випадку відповідача, від покладення на нього обов`язку відшкодування необґрунтованої вартості послуг адвоката внаслідок різних причин, зокрема, помилки позивача в оцінці вартості таких послуг, отримання і оплата позивачем послуг, що не були необхідні для розгляду даної справи або ж навіть навмисного завищення позивачем та адвокатом вартості таких послуг з метою отримання неправомірної вигоди за рахунок відповідача.

Відповідно до правової позиції, викладеної зокрема у постанові КГС ВС від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення (п. 22). Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу (п.27.2.)

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.

Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.

До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази, відповідно до частини першої статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, згідно з статтею 74 Господарського процесуального кодексу України, сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Подані на підтвердження таких витрат докази мають окремо та у сукупності відповідати вимогам статей 75-79 Господарського процесуального кодексу України.

У пункті 4.16 постанови від 30.11.2020 у справі № 922/2869/19 Верховний Суд вказав, що "суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, за клопотанням іншої сторони" та "суд має право зменшити суму судових витрат, встановивши їх неспіврозмірність, незалежно від того, чи подавалося відповідачами відповідне клопотання" не є тотожними за своєю суттю, і фактично другий висновок відповідає викладеному в пункті 6.1 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, що "під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. Суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи". За таких обставин, колегія суддів у справі № 922/2869/19 вказала, що висновки судів про частково відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчать про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовувати.

Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2021 у справі №910/7520/20.

18.01.204 між Адвокатським бюро «Кокорев і К» в особі директора Кокорев Едуард Олександрович, що діє на підставі Статуту, має статус адвоката - свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, серія КС № 002302 від 26.12.2018 року, виданого на підставі рішення Ради адвокатів Харківської області (надалі - Виконавець) з однієї сторони і Біліченко Олена Василівна (надалі Клієн») з іншої сторони, укладено договір № 0101С2024, відповідно до п. 1.1 якого, виконавець зобов`язується надати правову (правничу) допомогу.

Виконавець приймає на себе обов`язки представляти інтереси з питань скасування як протиправного рішення Державної служби з питань праці Південно-Східного МРУ (п.п. 1.1.1 п. 1.1 договору).

Відповідно до п. 4.1. договору гонорар Виконавця складає:

За вивчення документів наданих клієнтом 1200,00 грн (п.п. 4.1.1 договору).

За складання відзиву на позови, відповіді на відзив, клопотання, адвокатських запитів, апеляційних та касаційних скарг, інших документів 1200,00 грн. за одну годину витраченого на складання документу часу (до часу складання документів враховується час витрачений на вивчення матеріалів наданих Клієнтом, матеріалів справи документів наданих відповідачем тощо) (п.п. 4.1.2 договору).

За участь в судовому засіданні 2000,00 грн. за кожне засідання (п.п. 4.1.3 договору).

В разі необхідності виїзду за межі м. Харків Клієнт відшкодовує Виконавцю вартість проїзду до такого міста та виплачує 3000,00 грн. за кожний день перебування за межами м. Харків включаючи день від`їзду та день повернення (п.п. 4.1.5 договору).

За надання складання та подання документів необхідних для виконання рішень суду 1000,00 грн. за одну годину (п.п. 4.1.6 договору).

Згідно з п. 4.2. договору сплата гонорару здійснюється на підставі рахунків які видає Виконавець Клієнту в рамках даного Договору, протягом 3 банківських днів після надання Клієнту рахунку.

Так, адвокат зазначає, що на складання позову адвокат витратив 4 години, вартість послуг адвоката - 4800,00 грн.

На складання відповіді на відзив адвокат витратив 1 годину ЗО хвилин, вартість послуг адвоката - 1800,00 грн.

На складання додаткових пояснень адвокат витратив 3 години, вартість послуг адвоката - 3600,00 грн.

В ході розгляду справи судом було проведено 4 судових засідання на яких був присутній представник позивача: 02.09.2025, 16.09.2025, 23.10.2025, 13.11.2025 та призначено засідання яке відбудеться 04.12.2025. Всього 5 засідань вартість послуг адвоката - 10 000,00 грн.

Враховуючи викладене вище, витрати позивача на правову допомогу складають 20 200,00 грн., з яких 4 800,00 грн. - за складання позовної заяви, 10 000,00 грн. - за участь адвоката в п`яти судових засіданнях, складання відповіді на відзив - 1 800,00 грн., складання додаткових пояснень 3 600,00 грн.

Зазначені суми підтверджуються рахунками, які є одночасно актами виконаних робіт: № СФ-000006 від 18.06.2025 на суму 4 800,00 грн, № СФ-000021 від 10.10.2025 на суму 9 400,00 грн, № СФ-000024 від 24.11.2025 на суму 6 600,00 грн.

Фактичні витрати позивача на надання правової допомоги підтверджені платіжними інструкціям: № 658 від 19.06.2025 на суму 4 800,00 грн, № 727 від 15.10.2025 на суму 9 400,00 грн, № 747 від 24.11.2025 на суму 6 600 грн 00 коп.

Враховуючи вказане, у відповідності до вказаних вище норм, дослідивши заяву про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та документи, на підставі яких позивач просить стягнути вказані витрати, господарський суд прийшов до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності та співрозмірності їхнього розміру, та є завищеним, оскільки становить 20 200 грн 00 коп.

Так, дана справа не є складною, позовна заява не містить складних розрахунків, отже оцінюючи обсяг наданої позивачу правничої допомоги та її вартість, з урахуванням законодавчих критеріїв визначення витрат на професійну правничу допомогу при їх розподілі, а також зважаючи на критерій розумного розміру, що пропагується й застосовується Європейським судом з прав людини, проаналізувавши зміст та вартість наданої в межах даної справи правничої допомоги, що відображена в акті наданих послуг від 19.02.2025, суд приходить до висновку, що вартість наданої професійної правничої допомоги у цій справі не може бути покладена на відповідача (державу) повністю, та з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також враховуючи сукупний час, витрачений на опрацювання спірних правовідносин, справедливою та співрозмірною є компенсація витрат на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 15 000 грн 00 коп.

На підставі викладеного, враховуючи що позовні вимоги задоволено, беручи до уваги право суду не присуджувати (не розподіляти) стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, враховуючи баланс інтересів сторін у даному питанні, суд вважає адекватним розміром правничої допомоги, яка може бути покладена на державу 15 000 грн 00 коп. Суд вважає за необхідне скористатися правом суду і не розподіляти витрати на правову допомогу в іншій частині на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

При цьому суд не заперечує право адвоката та його довірителя на таку оцінку вартості та необхідності наданих послуг, але оцінює дані обставини з точки зору можливості покладення таких витрат на іншу сторону по справі (позивача).

За викладених обставин, у зв`язку із задоволенням позову та враховуючи, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через органи державної влади, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати позивача по сплаті судового збору підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 73 74, 76-79, 86, 91, 129, 185, 233, 236-238, 240, 241, 327 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь Фізичної особи-підприємця Біліченко Олени Василівни ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) безпідставно утриманих коштів у сумі 221 441 грн 11 коп, інфляційні втрати у сумі 39 421 грн 45 коп., 3% річних у сумі 9 156 грн 46 коп., 3 240 грн 23 коп. - судового збору, а також 15 000 грн 00 коп. витрат понесених позивачем на професійну правничу допомогу.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення двадцятиденного строку з дня складання повного судового рішення і може бути оскаржено до Центрального апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 24.12.2025.

Суддя І.А. Рудь