ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" грудня 2025 р. Справа№ 911/541/25

Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Коротун О.М.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання: Шевченко Н.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Мітченко К.В. (поза межами приміщення суду);

від відповідача: Гаврин Д.В.;

від третьої особи: не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс

на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року (повне судове рішення складено 24.09.2025 року)

у справі №911/541/25 (суддя Карпечкін Т.П.)

за позовом Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль

до Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс

за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач Вадима Вікторовича

про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,-

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Міжнародний аеропорт "Бориспіль" (далі позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Аеро Ресторантс" (далі відповідач), за участю третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогач Вадима Вікторовича (далі третя особа) про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 67, вчинений 28.01.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» щодо стягнення з Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» грошових коштів в сумі 504 346,71 грн. Стягнення з відповідача на користь позивача 504 346,71 грн коштів, безпідставно стягнутих за оскаржуваним виконавчим написом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений шляхом безпідставного та неправомірного застосування визначеного ст. 18 Цивільного кодексу України спрощеного способу захисту права. При цьому, позивач зазначив, зокрема, що не є стороною Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна № 1613 від 31.07.2014 року. За умовами відповідного Договору оренди для позивача не передбачено жодних грошових зобов`язань перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс». Також, між сторонами не існує жодних документів, що підтверджують безспірність простроченої заборгованості ДП МА «Бориспіль» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», на яких передбачено можливість вчинення виконавчого напису нотаріуса. Ні відповідач, ні нотаріус не повідомляли позивача про початок процедури стягнення боргу на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Рішенням Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року позов задоволено повністю. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 67 вчинений 28.01.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс про стягнення з ДП МА Бориспіль грошових коштів в сумі 504 346,71 грн. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс на користь Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль грошові кошти в сумі 504346,71 грн, стягнуті за виконавчим написом № 67, вчиненим 28.01.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем, та 4 844,80 грн витрат по сплаті судового збору. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс в доход Державного бюджету України 3 899,76 грн судового збору.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року у справі №911/541/25 та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, частин 1, 2 ст. 636 Цивільного кодексу України.

Так, скаржник вказав, що відповідно до акту звіряння розрахунків станом на 30.09.2024 року розмір заборгованості ДП «МА «БОРИСПІЛЬ» за договором оренди перед Товариством з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс становить 504 346,71 грн.

Також, за твердженням скаржника, заява ДП МА «Бориспіль» про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 року була вручена Товариству з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» лише 06.02.2025 року. Тобто, станом на 28.01.2025 року про припинення зобов`язання зарахуванням ані Товариству з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», ані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Рогачу В.В. не було та не могло бути відомо.

Натомість, скаржник зауважив, що на момент вчинення стягувачем односторонніх правочинів шляхом вручення відповідних заяв, зобов`язання ДП МА«Бориспіль», що виникли з відповідних договорів, на підтвердження яких нотаріусом видано виконавчі написи, які виконувались у таких виконавчих провадженням, вже припинились, тому вимоги про їх виконання не могли бути зараховані в рахунок виконання вимог.

Водночас, за твердженням скаржника, той факт, що позивач не є безпосередньою стороною договору оренди, не спростовує того, що цей договір укладений і в інтересах позивача, який є учасником орендних правовідносин, отримувачем частини орендної плати та особою, на яку договором покладено обов`язок після закінчення строку договору повернути відповідачу частину платежу, внесеного ним в момент укладання договору оренди у якості завдатку.

Відповідно, скаржник зауважив, що договір оренди міг бути достатньою правовою підставою для вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису щодо обов`язку позивача сплатити на користь відповідача заборгованість, що утворилася у позивача за вказаним договором.

Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.10.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Коротун О.М., Майданевич А.Г.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року у справі №911/541/25 залишено без руху.

Апелянтом протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху було усунено недоліки та подано до суду апеляційної інстанції докази сплати судового збору у розмірі 3633,60 грн.

Відтак, скаржником усунено недоліки поданої апеляційної скарги.

Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року у справі №911/541/25.

18.11.2025 року через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів від представника позивача до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого представник позивача просив суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Так, представник позивача вказав, що сам по собі акт звіряння взаєморозрахунків не є документом, що підтверджує безспірність заборгованості ДП МА «Бориспіль» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» та встановлює прострочення виконання зобов`язання за договором оренди.

Також, за твердженням представника позивача, акт звіряння взаєморозрахунків, на який посилається відповідач в апеляційній скарзі, складений станом на 30.09.2024 року за період з 01.10.2023 року по 30.09.2024 року, проте оскаржуваний виконавчий напис вчинявся 28.01.2025 року, при цьому, жодних доказів подання вищевказаного акту звіряння взаєморозрахунків нотаріусу для вчинення оскаржуваного виконавчого напису відповідачем не було надано до суду.

При цьому, представник позивача наголосив, що третьою особою підтверджено той факт, що ДП МА «Бориспіль» не є стороною в договорі № 1613 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, а відповідно нотаріально посвідчений договір, укладений між ДП МА «Бориспіль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» відсутній.

Отже, приватний нотаріус Рогач Вадим Вікторович, дослідивши зміст договору №1613 оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, повинен був відмовити Товариство з обмеженою відповідальн6істю «Аеро Ресторантс» у вчиненні виконавчого напису щодо ДП МА «Бориспіль».

Натомість, представник позивача зауважив, що вчинивши 28.01.2025 року виконавчий напис № 67, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу не врахував факту відсутності нотаріально засвідченого, укладеного договору між ДП МА «Бориспіль» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», чим порушив приписи ст. ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат», п. 1 Переліку №1172, в наслідок чого ДП МА «Бориспіль» зазнало збитків та порушення прав.

Водночас, за твердженням представника позивача, скаржник не звертався до суду з позовними вимогами про визнання недійсним одностороннього правочину - заяви про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 року на суму 504 346,71 грн.

Більше того, за твердженням представника позивача, твердження відповідача про те, що ДП МА «Бориспіль» не враховує висновки щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року по справі № 916/3006/17 не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки зазначена скаржником судова практика, повністю тотожна з судовою практикою, на яку посилається ДП МА «Бориспіль» в позовній заяві при зверненні до суду.

Представник скаржника в судовому засіданні 17.12.2025 року Північного апеляційного господарського суду підтримав доводів апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача в судовому засіданні 17.12.2025 року Північного апеляційного господарського суду заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи в судове засідання 17.12.2025 року Північного апеляційного господарського суду не прибув. Про час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (наявні в матеріалах справи).

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Відповідно до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 31.07.2014 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Київській області (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Росінтер Аеро Україна» (наразі змінено найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс») (орендар) було укладено договір оренди № 1613 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності (надалі договір/договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення № 3.1.4 на третьому поверсі пасажирського терміналу «D», загальною площею 316,0 кв. м. (далі Майно), розміщене за адресою: Київська обл., Бориспільський район, Бориспіль-7 на 3-му поверсі термінального комплексу «D» (інв. № 47578), загальною площею 107850,5 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 08, реєстраційний номер в єдиному реєстрі об`єктів державної власності 20572069.1435.НЛТНПД1884), що перебуває на балансі ДП МА «Бориспіль».

Пунктом 2.1 договору встановлено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати державної реєстрації договору та підписання акта приймання-передавання майна.

Відповідно п. 3.1. договору, орендна плата визначена за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за базовий місяць розрахунку квітень 2014 року - суму в розмірі 168876,14 грн.

Згідно п. 3.6. договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу у співвідношенні 70% до 30% щомісяця не пізніше 15 числа місяця відповідно до пропорцій розподілу, установлених Кабінетом Міністрів України і чинних на кінець періоду, за який здійснюється платіж.

За змістом п. 3.9 договору, надміру сплачена сума орендної плати, що надійшла до бюджету, підлягає в установленому прядку заліку в рахунок майбутніх платежів, а у разі неможливості такого заліку у зв`язку з припиненням орендних відносин поверненню орендарю. Для забезпечення повернення зазначених коштів сторони керуються вимогами Порядку забезпечення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом МФУ № 787 від 03.09.2013, та постанови КМУ № 106 від 16.02.2011 «Деякі питання ведення обліку податків і зборів (обов`язкових платежів) та інших доходів бюджету» (зі змінами).

Відповідно до умов пункту 3.10. договору, зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди.

Орендар зобов`язується протягом місяця після підписання договору оренди внести завдаток, передбачений договором оренди. Завдаток стягується до державного бюджету і Балансоутримувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 договору оренди. Після закінчення основного строку договору оренди здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць з урахуванням внесеного орендарем завдатку. У разі порушення орендарем зобов`язання зі сплати орендної плати він має відшкодувати державному бюджету і Балансоутримувачу збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір завдатку. Якщо в разі дострокового припинення договору оренди за згодою сторін сума сплачених орендних платежів і завдатку перевищить передбачені договором оренди платежі за період фактичної оренди, то це перевищення розглядається як зайва сума орендної плати (див. пункт 3.9 договору оренди), що підлягає поверненню (п. 5.2. договору).

Згідно п. 10.1. договору, договір оренди укладено строком (терміном) на 10 (десять) років, що діє з « 31» липня 2014 року до « 30» липня 2024 року включно.

У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, за умови наявності дозволу уповноваженого органу управління об`єктами державної власності, наданого на запит орендодавця. Зазначені дії оформляються додатковим договором, який є невід`ємною його частиною (п.10.4 договору).

Відповідно до п. 10.6 договору, чинність цього договору припиняється, зокрема внаслідок закінчення строку, на який його було укладено.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» на виконання умов п. 3.10 і п.5.2 договору оренди перерахувало на користь ДП МА «Бориспіль» року відповідно до платіжного доручення № 00175 було сплачено 84 438,07 грн завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди за договором оренди із розрахунку 30% від орендної плати (50 662,84 грн) плюс сума ПДВ за ставкою 20% від орендної плати (33 775,23 грн).

18.09.2015 року сплачено 136 911,88 грн орендної плати згідно платіжного доручення №342 від 18.09.2015 року;

14.12.2015 року сплачено 141 004,86 грн орендної плати згідно платіжного доручення №109 від 14.12.2015 року;

14.03.2016 року сплачено 141 991,90 грн. орендної плати згідно платіжного доручення №266 від 14.03.2016 року.

Всього на загальну суму 504 346,71 грн.

25.03.2016 року Регіональне відділення ФДМ України по Київській, Черкаській та Чернігівській областях листом № 14-09-1110 повідомило орендаря про те, що враховуючи відмову балансоутримувача від підписати акт приймання-передачі орендованого майна, орендодавець відповідно до п. 3.12 договору оренди не здійснює нарахування орендної плати за користування майном.

11.08.2016 року орендар звернувся з вимогою про сплату боргу №426-08-16 від 08.08.2016 року до балансоутимувача про повернення 419908,94 грн на рахунок орендаря.

ДП «МА «Бориспіль» направило Товариству з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» повідомлення № 25-22-312 від 28.06.2024 року про необхідність використання орендованого майна для власних потреб, в якому балансоутримувач повідомив орендаря, що строк дії договору оренди № 1613 від 31.07.2014 року спливає 30.07.2024 року та повідомив про необхідність ДП «МА «Бориспіль» у використанні зазначеного у договорі нерухомого майна для власних потреб. У зв`язку із чим балансоутримувач, на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та керуючись п. 142 Порядку передачі в оренду державного та комунального майна, повідомив орендаря про не продовження договору оренди № 1613 від 31.07.2014 у зв`язку із необхідністю використання орендованого за договором оренди № 1613 від 31.07.2014 року майна для власних потреб ДП «МА «Бориспіль».

21.08.2024 року відповідачем листом № 21-08-24-13 повідомлено позивача реквізити банківського рахунку для повернення завдатку, сплаченого ним згідно з договором оренди.

В матеріалах справи наявний акт звіряння розрахунків за період з 01.10.2023 року до 30.09.2024 року згідно договору № 1613 від 31.07.2014 року, за змістом якого станом на 30.09.2024 року заборгованість ДП «МА «Бориспіль» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» складає 504346,71 грн. Вказаний акт звіряння розрахунків підписаний електронними підписами сторін (а.с. 85).

Як вбачається з матеріалів справи, на адресу позивача від відповідача надійшла вимога від 09.01.2025 року № 09-01-25/4 про сплату 504346,71 грн коштів сплачених ним завдатку та орендної плати за договором.

27.01.2025 року позивачем, у відповідь на вимогу відповідача від 09.01.2025 року, було складено заяву про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 року на вказану суму 504346,71 грн, з огляду на наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» не виконаного грошового зобов`язання на суму 419000,00 гривень за договором від 20.04.2015 року № 02.5-14/1-30 про відшкодування витрат Балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю, що підтверджується рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 року у справі № 911/858/22, залишеним у цій частині без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.10.2023 року і постановою Верховного Суду від 27.02.2024 року.

Вказана заява була направлена позивачем на поштову адресу відповідача 28.01.2025 року, а 31.01.2025 року ця заява була направлена відповідачу на його електронну пошту.

Водночас, 28.01.2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» було вчинено виконавчий напис про стягнення з ДП МА «Бориспіль» грошових коштів в сумі 504346,71 грн, зареєстрований в реєстрі за № 67.

Зі змісту виконавчого напису № 67 від 28.01.2025 року вбачається, що останній вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем на підставі ст. 87 Закону України «Про нотаріат», глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерство юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, та пункту 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Виконавчим написом № 67 від 28.01.2025 року пропонується стягнути на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» заборгованість, що виникла відповідно до умов договору оренди № 1613 індивідуально визначеного (нерухомого) майна. що належить до державної власності, який був укладений між РВ ФДМ України по Київській області (далі «орендодавець») та стягувачем (що на дату укладання договору мало повну назву Товариство з обмеженою відповідальністю «Росінтер Аеро Україна»), посвідченого Рогачем В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.07.2014 року, що зареєстрований за реєстровим № 1379, яку сплачено стягувачем на користь балансоутримувача відповідно до п. 3.1, п. 3,2, п. 3.3, п. 3.6, п. 3.9, п. 3.10, п. 3.11, п. 3.12, п. 5.2, п. 5.3 договору на забезпечення зобов`язання стягувача щодо сплати орендної плати у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди та не повернутий стягувачу після балансоутримувачем, яким є ДП «МА «Бориспіль», відповідно до умов договору оренди № 1613 індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності, який був укладений між орендодавцем та стягувачем, посвідченого Рогачем В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 31.07.2014 року, що зареєстрований за реєстровим № 1379.

Відповідно до змісту виконавчого напису № 67 від 28.01.2025 року, загальна сума заборгованості, з урахуванням п п. 3.1, п. 3,2, п. 3.3, п. 3.6, п. 3.9, п. 3.10, п. 3.11, п. 3.12, п. 5.2, п. 5.3 договору № 1613 від 31.07.2014 року становить 504346,71 грн, що була внесена орендарем та не повернута боржником після 30.07.2024 року в зв`язку із закінченням строку договору, на який його було укладено.

Так, виконавчий напис скріплений підписом і печаткою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича.

30.01.2025 року державним виконавцем Бориспільського ВДВС у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження та цього ж дня з рахунку позивача було здійснено списання грошових коштів в загальній сумі 504346,71 грн.

Постановою державного виконавця від 05.02.2025 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу було закінчено.

При цьому, колегія суддів відзначає, що заявою від 06.02.2025 року позивач вчинив заяву про відмову від заяви від 27.01.2025 року про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, з тих мотивів що вказана заява не була врахована під час вчинення та виконання виконавчого напису нотаріуса.

Так, за твердженням позивача, виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, оскільки вчинений шляхом безпідставного та неправомірного застосування визначеного ст. 18 Цивільного кодексу України спрощеного способу захисту права, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлює Закон України «Про нотаріат», за змістом ст. 2 якого правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України.

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб`єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам ст. 1 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 Господарського процесуального кодексу України, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України, позови до стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса, можуть пред`являтися також за місцем його виконання.

З аналізу наведених вище норм законодавства вбачається, що суд може захистити порушене право, зокрема шляхом визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Предметом доказування у господарських спорах даної категорії за загальним правилом є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того, чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спорів.

Згідно з ст. 18 Цивільного кодексу України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат», порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України.

Таким актом, зокрема є Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (далі Порядок № 296/5) (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).

Процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів врегульована главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу II Порядку № 296/5.

Так, згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Згідно з підп. 1.1, 1.2 п. 1 глави 16 розділу II Порядку № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року (підп. 3.1 п. 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (далі Перелік документів № 1172).

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів № 1172.

За змістом п. 1 Переліку документів № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Отже, виконавчий напис це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Подібні за змістом правові висновки наведені у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 916/1293/18.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Основними (обов`язковими) умовами для вчинення нотаріусом виконавчого напису є: 1) наявність (існування) заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем станом на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису, безспірність такої заборгованості; 2) дотримання заявником при пред`явлені нотаріусу вимоги, за якою видається виконавчий напис, встановленого законом строку давності.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»).

Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі.

Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів № 1172, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Водночас, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 310/9293/15.

Зокрема, боржник, в свою чергу, з метою захисту своїх прав не позбавлений можливості подати позовну заяву до суду для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, як з підстав необ`єктивності вимог стягувача (неправильна сума заборгованості, сплив строків давності тощо), так і з підстав порушення процедури вчинення такого напису нотаріусом.

З урахуванням зазначеного та приписів ст. 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог боржника.

Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів.

Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто, чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису (зазначені висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17 та від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц у).

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року у справі № 6-887цс17.

Частинами 1, 3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно з ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою з`ясування питання, на підставі яких документів був вчинений оспорюваний виконавчий напис, ухвалою Господарського суду Київської області від 09.04.2025 року у справі № 911/541/25 зобов`язано приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича надати суду належним чином завірені копії документи, на підставі яких ним 28.01.2025 року було вчинено виконавчий напис № 67.

30.04.2025 до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Рогача Вадима Вікторовича надійшли документи на виконання вимог ухвали суду від 09.04.2025 року.

Суд апеляційної інстанції встановив, що виконавчий напис нотаріуса № 67 від 28.01.2025 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем Вадимом Вікторовичем на підставі наступних документів: - заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» від 28.01.2025 року про звернення стягнення на грошові кошти у розмірі 504346,71 грн та вчинення виконавчого напису, зареєстрована в реєстрі за № 66; паспорт громадянина України Ремінного Д.В.; - витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 34386242 від 28.01.2025 оку; - рішення Єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» № 1-2022 від 30.12.2022 року про призначення Ремінного Дмитра Володимировича на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс»; - Статут Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», затверджений рішенням № 1-2021 єдиного учасника Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» від 08.06.2021 року; договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 1613 від 31.07.2014 року, укладений між РВ ФДМ України по Київській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В.В., та додатки до нього; заява ДП «МА «Бориспіль» про припинення зобов`язання зарахуванням № 35-22-13 від 27.01.2025 року; - лист РВ ФДМ по Київській області № 14-09-3529 від 03.08.2016 року щодо повернення коштів за договором оренди №1613 від 31.07.2024 року; лист РВ ФДМ по Київській області № 14-09-1110 від 25.03.2016 року щодо нездійснення нарахування орендної плати;- акт звіряння розрахунків за період з 01.10.2023 року - 30.09.2024 року згідно договору № 1613 від 31.07.2014 року; лист РВ ФДМ по Київській області № 50-0202-2207 від 17.07.2024 року про надання інформації щодо строку дії договорів оренди, у тому числі договору оренди № 1613 від 31.07.2014 року; - інформаційні довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів № 222172501 від 28.01.2025 року, № 222172519 від 28.01.2025 року, № 222172539 від 28.01.2025 року, № 222172565 від 28.01.2025 року, № 222172585 від 28.01.2025 року; лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» вих. № 21-08-24-13 від 21.08.2024 року про повернення завдатку, сплаченого згідно договору оренди № 1613 від 31.07.2014 року, опис вкладення у цінний лист за № 092 від 21.08.2024 року, поштова накладна, рекомендоване повідомлення про вручення вказаного поштового відправлення за № 092;- повідомлення ДП «МА «Бориспіль» № 25-22-312 від 28.06.2024 року про необхідність використання орендованого майна для власних потреб, довіреність від 28.06.2024 року №01-22/7-105; вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» вих. № 09-01-25/4 від 09.01.2025 року про сплату 504346,71 грн боргу (в порядку ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України); - опис вкладення у цінний лист за № 450 від 09.01.2025 року, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №450; -платіжне доручення № 00175 від 27.08.2014 року на суму 84 438,07 грн із призначенням платежу: «сплата завдатку в рахунок орендної плати за останній місяць оренди згідно договору № 1613 від 31.07.2014 року, у т.ч. ПДВ 33775,23 грн; -платіжна інструкція № 266 від 14.03.2016 року на суму 141991,90 грн із призначенням платежу: «оренда приміщення №3.1.4 на 3 поверсі пасажирського терміналу «D» за лютий 2016 року згідно договору № 1613 від 31.07.2014 року, у т.ч. ПДВ 56796,76 грн; - за 14.12.2025 року виписка Головного управляння по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк»; витяг з Державного реєстру обтяжень нерухомого майна (податкові застави) за суб`єктом Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» № 95342120 від 28.01.2025 року; витяг з Державного реєстру санкцій щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» від 28.01.2025 року; - інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 410062295 від 28.01.2025 року щодо будівлі пасажирського терміналу «D», загальною площею 109 274, 5 кв. м, розташованої за адресою: Київська обл., Бориспільський р, Бориспіль-7, «Бориспіль» Міжнародний аеропорт.

Водночас, колегія суддів відзначає, що виконавчий напис № 67 від 28.01.2025 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачу Вадима Вікторовича в межах строку, визначеного ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та підп. 3.1 п. 3 глави 16 розділу ІІ Порядку № 296/5.

Як було зазначено вище, згідно з ст. 87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення закріплені у підп. 1.1, 1.2 п. 1 глави 16 розділу II Порядку № 296/5.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Підпунктами 3.2, 3.5 п. 3 глави 16 розділу II Порядку № 296/5 передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів № 1172.

При цьому, суд звертає увагу, що цей Перелік документів № 1172 не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами, ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку № 296/5.

Відповідно до п. 1 Переліку документів № 1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості з підстав, що випливають з нотаріально посвідчених договорів, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього переліку) додаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Так, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача на обставину того, що ДП «МА «Бориспіль» не є стороною договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 1613 від 31.07.2014 року, укладеного між РВ ФДМ України по Київській області та Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», а договір оренди не містить підписаних позивачем умов, які б встановлювали для ДП «МА «Бориспіль» фінансові зобов`язання щодо Товариста з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс», оскільки Закон України «Про нотаріат», Порядок № 269/5 та Перелік документів № 1172 не встановлюють вимоги стовно того, що виконавчий напис про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором може бути вчинений за заявою стягувача виключно на підставі нотаріально посвідченого договору, укладеного безпосередньо між стягувачем і боржником.

Натомість, відповідно до п. 1 Переліку документів № 1172, виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості вчиняється, зокрема на підставі нотаріально посвідченого договору, що передбачає сплату грошових сум, для одержання якого подаються нотаріусу оригінал нотаріально посвідченого договору/договорів та документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Отже, головною умовою для отримання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченим договором є наявність оригіналу такого договору, що передбачає сплату грошових сум, та наявність документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

При цьому, колегія суддів відзначає, що перелік документів № 1172 не містить заборон стосовно стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченим договором, стороною (підписантом) якого не є боржник, проте який передбачає сплату грошових сум боржником на користь стягувача. Вказаних заборон також не містить Закон України «Про нотаріат» та Порядок № 269/5.

Крім того, умови договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна, що належить до державної власності № 1613 від 31.07.2014 року, зокрема пп. 3.6, 3.9, 3.10, 5.2 договору, встановлюють обов`язок орендаря сплатити суму завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди, який сплачується як орендодавцю, так і балансоутримувачу, яким за договором є ДП «МА «Бориспіль», у співвідношенні 70% до 30%, який кореспондує обов`язку орендодавця та балансоутримувача повернути орендарю сплачену суму завдатку після припинення орендних відносин, якщо така не була використана протягом строк дії договору.

З огляду на викладене, що той факт, що позивач не є безпосередньою стороною договору оренду, не спростовує того, що цей договір укладений і в інтересах позивача, який є учасником орендних правовідносин, отримувачем частини орендної плати та особою, на яку договором покладено обов`язок після закінчення строку договору повернути відповідачу частину платежу, внесеного ним в момент укладання договору оренди у якості завдатку.

З огляду на це, договір оренди міг бути достатньою правовою підставою для вчинення нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису щодо обов`язку позивача сплатити на користь відповідача заборгованість, що утворилася у позивача за вказаним договором.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, як на підставу для задоволення позовних вимог, що оскільки Балансоутримувач, не є стороною відповідного договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна № 1613 від 31.07.2014 року, його не підписував і не приймав на себе жодних зобов`язань за таким договором, то відповідний договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого) майна № 1613 від 31.07.2014 року не може бути підставою для вчинення виконавчого напису нотаріуса щодо позивача.

Наведеним вище також спростовуються твердження позивача, що договір оренди не містить підписаних позивачем умов, які б встановлювали для ДП «МА «Бориспіль» фінансові зобов`язання щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс».

Щодо твердження позивача про відсутність заборгованості на момент вчинення виконавчого напису внаслідок припинення зобов`язання у спосіб зарахування зустрічних вимог, колегія суддів відзначає наступне.

Так, колегія суддів відзначає, що в вищевказаній частині позивач займає суперечливу позицію, адже він одночасно стверджує про відсутність для нього зобов`язальних умов фінансового характеру за договором оренди, оскільки він не є його стороною, недоведеність безспірності заборгованості та, менше з тим, зазначає про припинення цього ж зобов`язання у спосіб зарахування, чим фактично визнає існування заборгованості у заборгованості у вказаному розмірі та її безспірність.

При цьому, колегія суддів відзначає, що позивач отримав від відповідача вимогу від 09.01.2025 року № 09-01-25/4 про сплату 504346,71 гривень, що є сумою утримуваного позивачем завдатку за вже припиненим договором оренди.

27.01.2025 року позивачем, у відповідь на вказану вимогу складено заяву про припинення зобов`язання зарахуванням на вказану суму з огляду на наявність у відповідача непогашеного боргу у розмірі 419000 гривень за рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 року у справі № 911/858/22 (а.с. 79-81).

Вказана заява була направлена позивачем на поштову адресу відповідача 28.01.2025 року (отримана відповідачем 06.02.2025 року) та 31.01.2025 року ця заява була направлена відповідачу на його електронну пошту.

Проте виконавчий напис було вчинено 28.01.2025 року, а 30.01.2025 року по ньому було відкрито виконавче провадження та цього ж дня проведене списання грошових коштів з рахунку позивача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав підписану заяву позивача про зарахування лише 06.02.2025 року, та саме у цей день можна вважати вчиненим односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки відповідна заява адресується іншій особі і такою заявою особа повідомляє про своє волевиявлення на припинення зустрічних зобов`язань. При цьому, у відповідний момент припиняються зобов`язання обох сторін.

Проте, станом на 06.02.2025 року виконавчий напис нотаріуса вже було виконано, а грошові кошти по ньому списано з рахунку позивача, отже станом на вказану дату для зарахування зустрічних вимог правових підстав вже не існувало та таке зарахування фактично не відбулося.

Той факт, що заява позивача про зарахування від 27.01.2025 року була направлена засобами електронного зв`язку на електронну пошту відповідача на оцінку розглядуваних правовідносин не впливає, оскільки таке відправлення відбулося 31.01.2025 року, в день коли виконавчий напис вже було виконано.

До того ж, позивачем не доведено дотримання під час направлення сканкопії заяви про зарахування на електронну пошту відповідача вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», а тому направлені у такий спосіб документи не мали тих юридичних наслідків, що обумовлені їх змістом.

Суд також враховує, що позивач був обізнаний про існування у нього обов`язку повернути суму завдатку, сплачену за договором оренди, який було припинено з ініціативи самого позивача ще 29.07.2024 року. Отримавши 14.01.2025 року вимогу про сплату боргу, знаючи про свій безумовний обов`язок повернути грошові кошти, позивач не діяв повною мірою добросовісно та наразі використовує своє власне зволікання із задоволенням законних вимог відповідача за для обґрунтування позовних вимог, які по суті не направлені на захист порушеного права, адже жодні права позивача фактично порушено не було.

Щодо твердження позивача викладену у відзиві на апеляційну скаргу, що відповідний акту звіряння розрахунків на який посилається відповідач, не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, колегія суддів відзначає наступне.

Так, складення та підписання вказаного акта звіряння до договору оренди № 1613 від 31.07.2014 року сторони не заперечили, як і не надали доказів того, що акт був складений до іншого договору оренди, ніж того, що наявний в матеріалах справи.

Відповідно до вимог чинного законодавства акт звірки розрахунків у сфері бухгалтерського обліку та фінансової звітності не є зведеним обліковим документом, а є лише технічним (фіксуючим) документом, за яким бухгалтерії підприємств звіряють бухгалтерський облік операцій. Акт відображає стан заборгованості та в окремих випадках рух коштів у бухгалтерському обліку підприємств та має інформаційний характер, тобто має статус документа, який підтверджує тотожність ведення бухгалтерського обліку спірних господарських операцій обома сторонами спірних правовідносин. Сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій: поставки, надання послуг тощо, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом.

Разом з цим, акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо. Однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб.

Слід також зазначити, що чинне законодавство не містить вимоги про те, що у акті звірки розрахунків повинно зазначатись формулювання про визнання боргу відповідачем. Підписання акту звірки, у якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.04.2018 року у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 року у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 року у справі № 916/1727/17.

При цьому, колегія суддів відзначає, що закон не містить переліку дій, що свідчать про визнання особою свого боргу або іншого обов`язку, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність в нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звіряння розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звіряння взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 09.11.2018 року у справі № 911/3685/17.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість ДП «МА «Бориспіль» перед Товариством з обмеженою відповідальністю «Аеро Ресторантс» в розмірі 504346,71 грн, що погоджена сторонами в акті звірки, підтверджується відповідними платіжним дорученнями на підставі яких відповідач як орендар перерахував на користь позивача як балансоутримувача завдаток у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць оренди, з метою забезпечення зобов`язання орендаря щодо сплати орендної плати. Вказана обставина сторонами не заперечена та не спростована.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що підписаний між сторонами акт звіряння розрахунків за період 01.10.2023-30.09.2024 року свідчить про визнання позивачем як балансоутримувачем перед відповідачем як орендарем боргу в загальній сумі 504346,71 грн. Протилежного суду не доведено.

Щодо заяви позивача про припинення зобов`язання зарахуванням на вказану суму з огляду на наявність у відповідача непогашеного боргу у розмірі 419000 гривень за рішенням Господарського суду Київської області від 15.08.2023 року у справі № 911/858/22, колегія суддів відзначає наступне.

Як було встановлено вище та не заперечується позивачем, відповідна заява була направлена позивачем на поштову адресу відповідача 28.01.2025 року (отримана відповідачем 06.02.2025 року) та 31.01.2025 року ця заява була направлена відповідачу на його електронну пошту.

Проте виконавчий напис було вчинено 28.01.2025 року, а 30.01.2025 року по ньому було відкрито виконавче провадження та цього ж дня проведене списання грошових коштів з рахунку позивача.

Позивач стверджує, що зарахування зустрічних вимог відбулось 27.01.2025 року - з моменту підписання ним відповідної заяви та з цього моменту його зобов`язання перед відповідачем припинилося, а тому 28.01.2025 року вже були відсутні правові підстави для вчинення виконавчого напису.

Проте, заява про зарахування зустрічних однорідних вимог є одностороннім правочином в силу ст. 202 Цивільного кодексу України, за змістом якої: правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами; до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Так, сама лише наявність зустрічних однорідних вимог не призводить до їх зарахування і, відповідно, не припиняє зобов`язання. Необхідним і достатнім є наявність заяви про зарахування зустрічних вимог хоча б однієї із сторін. Заява однієї із сторін про зарахування зустрічних вимог для досягнення бажаного правового ефекту не потребує відповіді з боку адресата, а потребує лише сприйняття заяви останнім.

Наслідком подання заяви про зарахування зустрічних вимог, за наявності передбачених умов для зарахування, є остаточне і безповоротне припинення відповідних зобов`язань повністю або частково.

За загальними правилами про правочини (наслідки недодержання його письмової форми), відповідну заяву про зарахування на адресу іншої сторони як односторонній правочин слід вважати зробленою та такою, що спричинила відповідні цивільно-правові наслідки, в момент усної заяви однієї з сторін на адресу іншої сторони чи в момент вручення однією стороною іншій стороні повідомлення, що містить письмове волевиявлення на припинення зустрічних вимог зарахуванням; моментом припинення зобов`язань сторін у такому разі є момент вчинення заяви про зарахування у визначеному порядку.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 03.09.2024 року у справі № 904/6691/20 (904/3702/23), від 10.11.2022 року у справі № 914/346/20 (914/155/21), від 25.01.2022 року у справі № 914/346/20 (914/155/21)).

Так, оскільки, відповідач отримав підписану заяву позивача про зарахування лише 06.02.2025 року, та саме у цей день можна вважати вчиненим односторонній правочин про зарахування зустрічних однорідних вимог, оскільки відповідна заява адресується іншій особі і такою заявою особа повідомляє про своє волевиявлення на припинення зустрічних зобов`язань. При цьому, у відповідний момент припиняються зобов`язання обох сторін.

Водночас, як було зазначено вище, станом на 06.02.2025 року виконавчий напис нотаріуса вже було виконано, а грошові кошти по ньому списано з рахунку позивача, отже станом на вказану дату для зарахування зустрічних вимог правових підстав вже не існувало та таке зарахування фактично не відбулося.

При цьому, той факт, що заява позивача про зарахування від 27.01.2025 року була направлена засобами електронного зв`язку на електронну пошту відповідача на оцінку розглядуваних правовідносин не впливає, оскільки таке відправлення відбулося 31.01.2025 року, в день коли виконавчий напис вже було виконано.

До того ж, позивачем не доведено дотримання під час направлення сканкопії заяви про зарахування на електронну пошту відповідача вимог Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», а тому направлені у такий спосіб документи не мали тих юридичних наслідків, що обумовлені їх змістом.

Водночас, колегія суддів відзначає, що позивач був обізнаний про існування у нього обов`язку повернути суму завдатку, сплачену за договором оренди, який було припинено з ініціативи самого позивача ще 29.07.2024 року. Отримавши 14.01.2025 року вимогу про сплату боргу, знаючи про свій безумовний обов`язок повернути грошові кошти, позивач не діяв повною мірою добросовісно та наразі використовує своє власне зволікання із задоволенням законних вимог відповідача за для обґрунтування позовних вимог, які по суті не направлені на захист порушеного права, адже жодні права позивача фактично порушено не було.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, позивач 06.02.2025 року відмовився від своєї заяви про зарахування зустрічних вимог та 06.02.2025 року в межах виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення у справі № 911/858/22 отримав повне погашення своїх вимог, тобто наразі у позивача відсутнє захищуване право або охоронюваний законом інтерес, які потребували б судового захисту, відповідно позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню не підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки вимога про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 504346,71 грн є похідною позовною вимогою від вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню вказані позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Згідно із положеннями ст. 78, 79 Господарського процесуального кодексу України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.

Пункт 3 ч. 2 ст.129 Конституції України визначає одним із принципів судочинства змагальність сторін та свободу в наданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 3 ст. 74, ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Позивач не довів доводи та не надав належних та допустимих доказів того, що виконавчий напис вчинений шляхом безпідставного та неправомірного застосування визначеного ст. 18 Цивільного кодексу України спрощеного способу захисту права тощо, що є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Так, зазначені в апеляційній скарзі доводи знайшли своє підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції. А тому апеляційну скаргу слід задовольнити.

Заперечення позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, до уваги апеляційним судом не приймаються як такі, що спростовані матеріалами справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що доводи відповідача, зокрема щодо недоведеності обставин та підстав, що виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, у зв`язку з чим оскаржене рішення суду підлягає скасуванню, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс - задоволенню.

Судові витрати, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 277 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс на рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року у справі №911/541/25 задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 25.06.2025 року у справі №911/541/25 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

3. Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на позивача.

Стягнути з Державного підприємства Міжнародний аеропорт Бориспіль (09300, Київська обл., Бориспільський район, с. Гора, вул. Бориспіль-7, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Аеро Ресторантс (08301, Київська обл., Бориспільський район, м. Бориспіль -7, ) 3 634 (три тисячі шістсот тридцять чотири) грн 00 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

5. Матеріали справи №911/541/25 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич

Дата підписання 23.12.2025 року.