номер провадження справи 15/146/25
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 Справа № 908/2731/25

м. Запоріжжя Запорізької області

Господарський суд Запорізької області у складі судді Горохова Ігоря Сергійовича, за участі секретаря судового засідання Бойко Н.А., розглянувши матеріали

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю ФКВ, 69123, м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 9

до відповідача Держава - Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації, 119991, Російська Федерація, м. Москва, вул. Житня, буд. 14, будівля 1

про стягнення коштів

за участю представників сторін та учасників процесу:

від позивача (в режимі відеоконференції): Балабко А.В., адвокат, посвідчення № 4319 від 16.05.2012, ордер серії АН № 1426380 від 01.01.2025;

від відповідача: не з`явився;

установив

01.09.2025 до Господарського суду Запорізької області через підсистему Електронний суд надійшла позовна заява (сформована у підсистемі 29.08.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю ФКВ до відповідача Держава - Російська Федерація в особі Міністерства юстиції Російської Федерації про стягнення шкоди в розмірі 6125,60 доларів США, що є еквівалентом 254 400,00 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 01.09.2025 здійснено автоматизований розподіл зазначеної позовної заяви між суддями, присвоєно їй єдиний унікальний номер судової справи 908/2731/25 та визначено до розгляду судді Горохову І.С.

Ухвалою суду від 10.09.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 908/2731/25. Присвоєно справі номер провадження 15/146/25, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання у справі призначено на 09.10.2025 о 14:30 год.

09.10.2025 за допомогою підсистему Електронний суд суд отримав клопотання позивача (сформоване у підсистемі 08.10.2025) про долучення доказів.

Ухвалою суду від 09.10.2025 підготовче засідання у справі відкладено на 10.11.2025 о 10:20 год.

07.11.2025 за допомогою підсистему Електронний суд суд отримав клопотання позивача (сформоване у підсистемі 07.11.2025) про долучення документів до справи.

Ухвалою суду від 10.11.2025 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті в засіданні на 10.12.2025 о 10:30 год.

20.11.2025 через підсистему Електронний суд від позивача суд отримав клопотання (сформоване у підсистемі 20.11.2025) про долучення документів до справи, а також заяву (сформовану у підсистемі 19.11.2025) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою суду від 10.12.2025 задоволено заяву позивача про участь його представника адвоката Балабко А.В. у судовому засіданні у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

У судовому засіданні 10.12.2025 відбувалася технічна фіксація за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua.

Судом перевірені повноваження присутнього в засіданні представника позивача. Відводів складу суду не заявлено.

Представник позивача підтримав заявлені вимоги просить їх задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає наступне. На підставі договору суборенди позивач володіє частиною нежитлового приміщення: корпусу 10, приміщення № 4 (літ. В), площею 30,0 м2 по вул. Новобудов,9 м. Запоріжжя. 17.06.2025 в період часу з 02:04 по 02:26 невстановлені особи з числа військовослужбовців збройних сил російської федерації, вчинили воєнний злочин, а саме: завдали ворожі удари по території міста Запоріжжя, зокрема, нанесено ракетні удари по вул. Новобудов, буд.9. Внаслідок вказаного воєнного злочину було знищено та пошкоджено майно позивача. Вищезазначені дії, вчинені військовими рф, згідно міжнародних конвенцій та Кримінального кодексу України підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 483 Кодексу - порушення законів та звичаїв війни, про що слідчим відділом УСБУ в Запорізькій області зареєстровано кримінальне провадження та розпочато досудове розслідування у рамках кримінального провадження № 0000916 від 17.06.2025, за ознаками у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 438 КК України. Позивач визнаний потерпілим у рамках кримінального провадження №0000916. З метою фіксації пошкоджень, які виникли внаслідок ракетного обстрілу, позивачем проведено інвентаризацію активів. Відповідно до Акту комісійного обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок збройної агресії російської федерації Запорізької міської ради № 552/Х-1 від 20.06.2025 встановлено пошкодження будівлі промислового корпусу № 10 (енергоблок) інв. № , літ. В (приміщення 4). Відомості про вказаний об`єкт внесено до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України. Позивач звернувся до Запорізької торгово-промислової плати для визначення збитків, завданих позивачу внаслідок знищення та майна, яке знаходилось за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 9, в результаті збройної агресії російської федерації. В результаті проведеної незалежної оцінки встановлено, що сума реальних збитків завданих позивачу внаслідок знищення та пошкодження майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, з урахуванням ПДВ станом на 17.06.2025, склала: 254 400,00 грн, що в перерахунку по курсу НБУ гривні до долару США на дату оцінки (41,5306 гривень за 1 долар США) становить 6125,60 доларів США. Представник позивача просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідач суму завданих збитків.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Відзив на позов та документи в обґрунтування відзиву не надав.

До повномасштабної військової агресії російської федерації проти України порядок передачі судових та позасудових документів для вручення на території російської федерації регулювався Угодою про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, до якої Україна приєдналася 19.12.1992, прийнявши відповідний нормативний акт - постанову Верховної Ради України Про ратифікацію Угоди про порядок вирішення спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності від 19.12.1992 шляхом направлення доручення компетентному суду або іншому органу Російської Федерації.

У зв`язку з Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 Про введення воєнного стану в Україні, за зверненням Мін`юсту, Міністерство закордонних справ України повідомило депозитаріїв конвенцій Ради Європи, Гаазької конференції з міжнародного приватного права та ООН, а також сторони двосторонніх міжнародних договорів України про повномасштабну триваючу збройну агресією Росії проти України та неможливість у зв`язку з цим гарантувати у повному обсязі виконання українською стороною зобов`язань за відповідними міжнародними договорами та конвенціями на весь період воєнного стану.

Згідно з листом Міністерства юстиції України № 25814/12.1.1/32-22 від 21.03.2022 Щодо забезпечення виконання міжнародних договорів України у період воєнного стану з урахуванням норм звичаєвого права щодо припинення застосування міжнародних договорів державами у період військового конфлікту між ними, рекомендується не здійснювати будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами російської федерації на підставі міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах та у галузі міжнародного приватного права.

У зв`язку з агресією з боку росії та введенням воєнного стану АТ Укрпошта з 24.02.2022 припинила обмін міжнародними поштовими відправленнями та поштовими переказами з російською федерацією.

Ухвали суду від 10.09.2025, 09.10.2025 та 10.11.2025 були опубліковані на офіційному сайті суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 178 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України), у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Після судових дебатів в засіданні 10.12.2025 суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. Судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, суд щодо спору зазначає наступне.

Товариство з обмеженою відповідальністю ФКВ зареєстровано в Єдиному державного реєстрі юридичних осіб підприємців та громадських формувань 19.07.2020 за адресою: 69076, м. Запоріжжя, вул. Новобудов, буд. 9.

Основним видом діяльності позивача за КВЕД є: 16.21 Виробництво фанери, дерев`яних плит і панелей, шпону.

01.06.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю Запорізький завод кольорових металів (орендар за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю ФКВ (суборендар за договором) було укладено договір суборенди № 82/1/25, на підставі якого позивач отримав у строкове платне користування нерухоме майно: частину корпусу № 10, приміщення № 4 (літ. В), площею 30,0 м 2.

За актом приймання-передачі від 01.06.2025 позивач прийняв від ТОВ Запорізький завод кольорових металів вказане нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Новобудов, 9 м. Запоріжжя.

17.06.2025 в період часу з 02:04 по 02:26 невстановлені особи з числа військовослужбовців збройних сил російської федерації вчинили воєнний злочин, а саме завдали ворожі удари по території міста Запоріжжя, зокрема, по вул. Новобудов, буд.9.

Вищезазначені дії, вчинені військовими російської федерації, стали підставою для вжиття слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Запорізькій області заходів з реєстрації кримінального провадження за ознаками у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 Кримінального кодексу України.

Відомості за вказаними обставинами 17.06.2025 були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження 0000916 та розпочато досудове розслідування за викладеними фактами і обставинами, що слідує з наданого до матеріалів справи витягу з реєстру від 17.06.2025.

Постановою Управління Служби безпеки України в Запорізькій області від 20.06.2025 позивача визнано потерпілим у рамках кримінального провадження № 0000916 від 17.06.2025.

Внаслідок завданого 17.06.2025 ракетного удару виникла пожежа.

Згідно даним акту Запорізького районного управління ГУ ДСНС України у Запорізькій області про пожежу від 17.06.2025 встановлено факт пожежі, що виникла 17.06.2025 о 02 годині 47 хвилин на території м.Запоріжжя, вул. Новобудов, 9, через потрапляння боєприпасів, їх уламків внаслідок бойових дій.

Відомості про вказаний об`єкт 30.07.2025 внесено до Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією російської федерації проти України, про що свідчить відповідний витяг з Державного реєстру від 31.07.2025.

З метою фіксації пошкоджень, які виникли внаслідок ракетного обстрілу відповідно до наказу № 4 від 17.06.2025 позивачем проведено інвентаризацію активів.

Згідно інвентаризаційного опису товарно-матеріальних цінностей № ФКВ00001 від 17.06.2025 встановлено, що Радіостанція «Букет 163М4» у кількості 106 шт. на загальну суму 212 000,00 грн - знищено.

Результати інвентаризації були затверджені Протоколом засідання інвентаризаційної комісії від 17.06.2025, якою прийнято рішення про списання знищених та пошкоджених активів, які не підлягають відновленню, та провести оцінку майна, що зазначено в інвентаризаційних описах.

Позивач звернувся до Запорізької торгово-промислової плати для визначення збитків, завданих йому внаслідок знищення та майна, яке знаходилось за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 9, в результаті збройної агресії російської федерації.

Експертним висновком Запорізької торгово-промислової плати щодо первинного фіксування стану майна, пошкодженого або зруйнованого внаслідок бойових дій №О-3202/1 від 22.07.2025 та звітом експерта Запорізької торгово-промислової плати Наталії Нікітіної № ОЦ-3202 про незалежну оцінку розміру реальних збитків від 23.07.2025 було встановлено, що внаслідок ракетного обстрілу 17.06.2025 знищено майно позивача: товарно-матеріальні цінності радіостанції Букет 163М4 у кількості 106 шт. на суму 212 000,00 грн без ПДВ.

В результаті проведеної незалежної оцінки встановлено, що сума реальних збитків, завданих Товариству з обмеженою відповідальністю ФКВ внаслідок знищення майна у зв`язку із збройною агресією російської федерації, з урахуванням ПДВ станом на 17.05.2025 склала: 254 400,00 грн, що в перерахунку по курсу НБУ у доларовому еквіваленті на дату оцінки (41,5306 гривень за 1 долар США) складає 6125,60 $.

Заперечення та спростування результатів оцінки збитків, у тому числі рецензування звіту про оцінку збитків, докази виникнення спорів, пов`язаних із результатами оцінки збитків (визначеного розміру збитків) в матеріалах справи відсутні.

З огляду на викладене, суд приймає поданий позивачем Звіт про оцінку вартості реальних збитків як належний доказ у справі.

З урахуванням обставин справи та наданих доказів, норм чинного законодавства, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

До способів захисту прав та інтересів віднесено, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Частинами 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі: втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 75 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд зазначає, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

Відповідно до ч. ч. 2, 4, 9, 11 ст. 11 ГПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію 1950 р. і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини, в тому числі за участю іноземної особи, не врегульовані законодавством, суд застосовує звичаї, які є вживаними у діловому обороті. Забороняється відмова у правосудді з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55 Конституції).

У ст. 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомо, що Російська Федерація відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Загальновідомість цих фактів, а також неможливість захисту прав Позивача у судах Російської Федерації, визнана Верховним Судом в постановах від 18.05.2022 у справах № 428/11673/19 та 760/17232/20-ц.

Таким чином, звернення позивача до українського суду є єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало би позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

В зазначених постановах від 18.05.2022 Верховний Суд дійшов висновків, що, у зв`язку з тим, що наразі відсутні будь-які механізми або інші міждержавні домовленості між Україною та Російською Федерацією щодо відшкодування збитків фізичним та юридичним особам, завданих внаслідок дій військової агресії Російської Федерації на території України, звернення до українського суду є єдиним ефективним засобом судового захисту порушених прав та законних інтересів позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

Міжнародно-правові норми про юрисдикційний імунітет держави уніфіковано у двох конвенціях: Європейській конвенції про імунітет держав, прийнятій Радою Європи 16.05.1972, та Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності, прийнятій резолюцією 59/38 Генеральної Асамблеї 02.12.2004.

Ці Конвенції втілюють концепцію обмеженого імунітету держави, визначають, в якій формі є можливою відмова держави від імунітету («явно виражена відмова від імунітету» на підставі укладеного міжнародного договору чи контракту, або «відмова від імунітету, яка передбачається», коли іноземна держава вступає у судовий процес і подає зустрічний позов у суді іноземної держави), а також закріплюють перелік категорій справ, у яких держава не користується імунітетом у суді іншої держави-учасниці.

Як Європейська конвенція про імунітет держав 1972 року (стаття 11), так і Конвенція ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року (стаття 12) передбачають, що Договірна держава не може посилатися на імунітет від юрисдикції при розгляді справи в суді іншої Договірної держави, який зазвичай має компетенцію розглядати справи, які стосуються грошової компенсації (відшкодування) у разі смерті чи заподіяння тілесного ушкодження особі чи заподіяння шкоди майну або його втрати в результаті дій чи бездіяльності держави, якщо така дія чи бездіяльність мали місце повністю або частково на території держави суду.

Відповідно до загальноприйнятої та усталеної практики міжнародних судових органів, держава може бути пов`язана положеннями міжнародного договору, навіть якщо вона не ратифікувала такий договір, якщо положення такого договору відображають звичаєве міжнародне право (Рішення Міжнародного Суду ООН у справі North Sea Continental Shelf (ФРН проти Нідерландів) від 20 лютого 1969 року, § 71; Cudak v. Lithuania (скарга № 15869/02), рішення від 23 березня 2010 року, § 66).

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі Oleynikov v. Russia, якщо національні суди підтримують юрисдикційний імунітет держави без будь-якого аналізу застосовних принципів звичаєвого міжнародного права, такі суди порушують право заявника на доступ до суду навіть у тих випадках, коли юрисдикційний імунітет підлягає застосуванню (Oleynikov v. Russia (скарга № 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § § 71-73).

У справах Cudak v. Lithuania та Oleynikov v. Russia ЄСПЛ вказав, що: «застосування абсолютного державного імунітету явно розмивалося протягом багатьох років, зокрема, у зв`язку із прийняттям Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй Конвенції про юрисдикційні імунітети держав та їх власності у 2004 році» (Cudak v. Lithuania (скарга N 15869/0256), рішення від 23 березня 2010 року, § 64; Sabeh El Leil v. France (скарга N 34869/05), рішення від 29 червня 2011 року, § 53; Oleynikov v. Russia (скарга N 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 61). Таким чином, концепція судового імунітету держави зазнала обмежень з огляду на динамічний розвиток звичаєвого міжнародного права.

Більше того, у рішенні ЄСПЛ у справі Oleynikov v Russia, ЄСПЛ підтвердив вищевказану позицію. ЄСПЛ встановив, що Російська Федерація не ратифікувала Конвенцію ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), але й не заперечила їй, підписавши конвенцію 01 грудня 2006 року. З огляду на вказане, вирішуючи питання порушення права заявника на доступ до суду у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 р., ЄСПЛ застосував положення Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) на основі звичаєвого міжнародного права (Oleynikov v. Russia (скарга N 36703/04), рішення від 14 березня 2013 року, § 68).

Вказану правову позицію підтвердив Верховний Суд у пункті 75 постанови від 25.01.2019 у справі № 796/165/18 (провадження N 61-44159ав18) про визнання та надання дозволу на виконання арбітражного рішення про стягнення сум компенсації з Російської Федерації.

Відповідно до статті 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004), що відображає звичаєве міжнародне право, держава не має права посилатися на судовий імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю, життю та майну, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час перебувала на території держави суду.

Стаття 12 Конвенції ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності (2004) відображає підставу для обмеження судового імунітету іноземної держави внаслідок завдання фізичної шкоди особі або збитків майну, так званий «деліктний виняток» («tort exception»).

Умовами, необхідними для застосування «деліктного винятку», є: 1) принцип територіальності: місце дії/бездіяльності має бути на території держави суду; 2) присутність автора дії/бездіяльності на території держави суду в момент вчинення дії/бездіяльності (агента чи посадової особи іноземної держави); 3) дія/бездіяльність ймовірно може бути привласнена державі; 4) відповідальність за дії/бездіяльність передбачена положеннями законодавства держави суду; 5) завдання смерті, фізичної шкоди особі, збитків майну чи його втрата; 6) причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю і завданням смерті, фізичної шкоди особі або збитків майну чи його втратою.

Незастосування судом юрисдикційного імунітету іноземної держави щодо невиплати відшкодування за серйозні порушення прав людини під час збройного конфлікту, допущені відповідальною державою, особливо за відсутності інших засобів відшкодування збитків, не є порушенням суверенних прав іншої держави (Окрема думка Судді Юсуфа до рішення Міжнародного Суду ООН (ICJ) у справі Jurisdictional Immunities of the State (ФРН проти Італії) від 03 лютого 2012 року, § 50). Навпаки, це сприяє кристалізації винятку з судового імунітету держав, заснованого на принципах, які покладені в основу прав людини і гуманітарного права, включаючи право на ефективний спосіб захисту порушеного права. З врахуванням викладеного вище, судовий імунітет Російської Федерації не підлягає застосуванню у цій справі з огляду на завдання Російською Федерацією збитків Позивачу, що є винятком з правила про застосування судового імунітету держави відповідно до звичаєвого міжнародного права.

Особливістю правового статусу держави як суб`єкта міжнародних відносин є наявність у неї імунітету, який ґрунтується на загальному принципі міжнародного права «рівний над рівним не має влади і юрисдикції». Подібні висновки викладено Верховним Судом у постанові від 14.04.2022 у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21).

Таким чином, концепція судового імунітету держави базується на міжнародно-правовому принципі суверенної рівності держав.

Верховний Суд також звертає увагу на те, що судові імунітети держав виникли в той час, коли індивідуальних прав людини практично не існувало і коли це було потрібно державам для більшого захисту від можливих переслідувань через судові зловживання. Натомість, доктрина судового імунітету держави в наш час підлягає дедалі більшій кількості обмежень, адже існує тенденція зменшити її застосування з огляду на розвиток прав людини, які зміцнюють позиції особи як суб`єкта правових відносин.

У сучасному демократичному суспільстві абсолютний імунітет держави від судового розгляду є анахронічною доктриною, несумісною з вимогами справедливості та верховенства права (рішення ЄСПЛ у справі McElhinney v. Ireland (скарга N 31253/96), рішення від 21 листопада 2002 року, Окрема думка Судді L. Лукейдіса).

У своїй постанові від 14.04.2022 у наведеній вище справі № 308/9708/19 Верховний Суд дійшов висновку, що на Російську Федерацію не поширюється судовий імунітет, оскільки «вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено в Статуті ООН». Зокрема, Верховний Суд встановив, що «такими діями Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, та грубо порушила гарантоване нормами міжнародного права право власності позивача». Статті про відповідальність держав за міжнародно-протиправні діяння 2001 року містять норми, відповідно до яких поведінка будь-якого державного органу вважається актом цієї держави згідно з міжнародним правом, незалежно від того, чи виконує цей орган законодавчі, виконавчі, судові чи будь-які інші функції, яку б позицію він не займав в організації держави, і незалежно від його характеру як орган центрального уряду або територіальної одиниці держави. Орган включає будь-яку фізичну чи юридичну особу, яка має такий статус відповідно до внутрішнього законодавства держави (ч. 1,2, ст. 4). Крім того, стаття 5 згаданого документу говорить: «поведінка фізичної чи юридичної особи, яка не є органом держави згідно зі статтею 4, але яка уповноважена законом цієї держави виконувати елементи державної влади, вважається діянням держави згідно з міжнародним правом, за умови, що особа або суб`єкт виступає в цій якості в конкретному випадку».

У п. 4 ч. 1 ст. 2 Статуту ООН закріплений принцип, згідно з яким всі члени Організації Об`єднаних Націй утримуються у їх міжнародних відносинах від загрози силою чи її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02 березня 2022 року військова агресія Російської Федерації була засуджена як така, що порушує статтю 2 (4) Статуту ООН, а також суверенітет, незалежність та територіальну цілісність України. Крім того, Російську Федерацію було зобов`язано припинити застосування сили проти України та вивести свої збройні сили за межі міжнародно визнаних кордонів України. Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд ООН, який у своєму наказі про забезпечувальні заходи від 16 березня 2022 року у справі щодо звинувачень в геноциді за конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Як станом на час подання позову у справі, так і станом на день постановлення у справі рішення Російська Федерація не виконала приписів (вимог) ні Резолюції Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022, ні наказу Міжнародного суду ООН від 16.03.2022, та продовжує військову агресію проти України та військові злочини проти цивільного населення та цивільних об`єктів у порушення норм міжнародного права, зокрема Статуту ООН, Женевських Конвенцій 1949 року та Додаткового протоколу I 1977 року до них. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 14.04.2022 № 2188-ІХ «Про Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні» дії збройних сил, політичного і військового керівництва Російської Федерації під час збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022, визнано геноцидом Українського народу. Дії Російської Федерації вийшли за межі її суверенних прав, оскільки будь-яка іноземна держава не має права здійснювати збройну агресію проти іншої країни. Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. Враховуючи вказане, Російська Федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження №14-167 цс 20, (пункт 49).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц, ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.08.2017 у справі № 761/9437/15-ц висловлено правову позицію про те, що факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує.

Преамбулою Закону України Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України встановлено, що Україна згідно з Конституцією України є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Відповідно до ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Отже, протиправність діяння відповідача, як складового елементу факту збройної агресії російської федерації проти України в розумінні ч. 3 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, є загальновідомим фактом, який закріплено державою на законодавчому рівні.

Щодо вини, як складового елемента цивільного правопорушення, законодавством України не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача у заподіянні шкоди; діє презумпція вини, тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. Якщо під час розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. В контексті зазначеного, саме відповідач повинен доводити відсутність своєї вини у спірних правовідносинах.

Близький за змістом висновок викладений Верховним Судом, зокрема, у постанові від 21.04.2021 у справі № 648/2035/17, постанові від 14.02.2018 у справі № 686/10520/15-ц.

Обов`язковою умовою покладення відповідальності має бути безпосередній причинний зв`язок між вчиненими порушеннями і завданими збитками. Підставою для відшкодування понесених збитків є спричинення їх внаслідок вчиненого порушення, тобто наявності прямого причинного-наслідкового зв`язку між діями однієї сторони та зменшення майнових прав іншої.

За результатами дослідження доказів, наявних у матеріалах справи, судом встановлено, що саме внаслідок військової збройної агресії російської федерації проти України позивач фактично втратив можливість користуватись своїми товарно-матеріальними цінностями, які знаходились у знищеній через ракетний удар будівлі корпусу № 10, приміщення №4 (літ. В) за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 9.

Заявлений позивачем до стягнення з відповідача розмір збитків підтверджено Звітом ОЦ-3202 про незалежну оцінку розміру реальних збитків, складеним Запорізькою Торгово-промисловою палатою 23.07.2025.

З огляду на наведене, позов Товариства з обмеженою відповідальністю ФКВ до російської федерації в особі міністерства юстиції російської федерації підлягає задоволенню у повному обсязі з визначених вище підстав.

Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

При цьому, суд враховує, що при зверненні з позовом позивач не сплачував судовий збір, оскільки звільнений від його сплати в силу приписів п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України Про судовий збір , згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора Російської Федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судовий збір, від сплати якого позивач у встановленому порядку звільнений, стягується з відповідача в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог, якщо відповідач не звільнений від сплати судового збору.

Згідно із ст. 4 Закону України Про судовий збір судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2025 рік з 01.01.2025 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028,00 грн.

Відтак, беручи до уваги, висновок суду про задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача до Державного бюджету України підлягає судовий збір з розрахунку:

сума збитків 6125,60 дол. США, 1 долар США станом на дату оцінки = 41,5306 грн;

6125,60 дол. США х 41,5306 грн = 252 743,48 грн х 1,5 % = 3816,00 грн (сума судового збору).

Керуючись ст. ст. 129, 232, 233, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з держави - Російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, м. Москва, вул. Житня, будинок 14, будівля 1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю ФКВ (69123, м. Запоріжжя, вул. Новобудов, 9; ідентифікаційний код юридичної особи 31036765) суму завданих збитків внаслідок збройної агресії російської федерації проти України у розмірі 6125,60 долар США (шість тисяч сто двадцять п`ять доларів США 60 центів США), що в еквіваленті на дату оцінки 17.06.2025 складає 254 400,00 грн (двісті п`ятдесят чотири тисячі чотириста гривень 00 коп.). Видати наказ.

Стягнути з держави - Російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації (119991, російська федерація, м. Москва, вул. Житня, будинок 14, будівля 1) в дохід Державного бюджету України судовий збір в розмірі 3816,00 грн (три тисячі вісімсот шістнадцять гривень 00 коп.). Видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 24.12.2025.

Суддя І. С. Горохов