РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Київ

16.12.2025Справа № 910/12616/25

Господарський суд міста Києва у складі судді Сівакової В.В. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018»

2. Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації

про припиненння трудових відносин та зобов`язання вчинити дії

Представники сторін: не викликались

СУТЬ СПОРУ:

09.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просить

- припинити повноваження ОСОБА_1 як директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018».

- зобов`язати державного реєстратора Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації чи будь-якому іншому державному реєстратора Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації чи будь-якому іншому державному реєстратору вчинити реєстраційну дію щодо виключення відомостей про ОСОБА_1 , як керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у вересні 2025 року позивач вирішив припинити свої повноваження як директора відповідача-1, а тому 11.08.2025 направив на адресу єдиного учасника товариства та на адресу самого товариства повідомлення про скликання загальних зборів учасників, до порядку денного включено питання «Про припинення повноважень директора ТОВ «Темп Плюс 2018» ОСОБА_1 . У зв`язку з тим, що зазначені повідомлення учасником товариства та відповідачем-1 не було отримано та повернуті позивачу, загальні збори учасників не відбулися, тому позивач позбавлений можливості припинити свої повноваження таким шляхом, а тому змушений звернутися до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.10.2025 відкрито провадження у справі № 910/12616/25 та прийнято позовну заяву до розгляду; розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Даною ухвалою суду встановлено відповідачам п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позов з урахуванням вимог ст. 165 Господарського процесуального кодексу України з доданням доказів, що підтверджують обставини викладені в ньому, та докази направлення цих документів позивачу.

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 16.10.2025 було направлено відповідачу-1 рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення за № R09 за адресою, що зазначена в позовній заяві, а саме: 01024, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 8А.

Проте, конверт разом з ухвалою від 16.10.2025 (номер відправлення R09) було повернуто до суду поштовим відділенням зв`язку без вручення адресату з довідкою від 05.11.2025 з позначкою «невірна адреса; адресат відсутній».

У відповідності до ст. 242 Господарського процесуального кодексу України ухвалу про відкриття провадження у справі від 16.10.2025 було надіслано відповідачу-2 в його електронний кабінет в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», яка отримана останнім 16.10.2025 о 15:44 год., що підтверджується наявним у справі повідомленням про доставлення процесуального документа до електронного кабінету особи, а тому відповідач-2 мав подати відзив на позов у строк до 31.10.2025 включно.

Відповідач-1 та відповідач-2 вимог ухвали про відкриття провадження у справі від 16.10.2025 не виконали, письмовий відзив на позовну заяву не подали.

23.10.2025 відповідачем-2 до суду подано клопотання, в якому просить розглядати справу без участі його представника.

Відповідно до ст. 248 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.

Розглянувши подані документи і матеріали, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.09.2018 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців зареєстровано Товариство з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» (номер запису 0078997) (далі - Товариство, відповідач-1), що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом юридичної особи 42450351.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань за кодом юридичної особи 42450351, ОСОБА_1 є керівником Товариства.

Засновником даного товариства є - ОСОБА_2 , розмір частки в статутному капіталі становить - 100%.

Позивач зазначає, що у вересні 2025 року вирішив припинити свої повноваження як директора товариства.

11.08.2025 позивачем, як директором Товариства, складено повідомлення про скликання загальних позачергових зборів учасників Товариства, що відбудуться 15.09.2025 за адресою: м. Київ, вул. Велика Житомирська, 8-А, на яких будуть розглядатися наступне питання порядку денного:

1) Щодо припинення повноважень директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» ОСОБА_1 та обрання нового директора Товариства.

З матеріалів справи вбачається, що повідомлення про скликання загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» було направлено 11.08.2025 на адресу засновника - ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 цінним листом з описом вкладення (номер поштового відправлення 183), яке не отримано останнім та повернуто поштовим відділенням зв`язку на адресу позивача, у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта» в мережі Інтернет за трекінгом № 183.

Також, 11.08.2025 позивачем було направлено повідомлення про скликання загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» на адресу Товариства: 01025, м. Київ, вул. Велика Житомирська, буд. 8-А цінним листом з описом вкладення (номер поштового відправлення 175), яке не отримано останнім та повернуто поштовим відділенням зв`язку на адресу позивача, у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання, що підтверджується роздруківкою з офіційного сайту АТ «Укрпошта» в мережі Інтернет за трекінгом 175.

Оскільки повідомлення про скликання загальних зборів отримано не було, у зв`язку з чим загальні збори не відбулися, позивач був позбавлений можливості припинити свої повноваження у такий спосіб.

Спір виник внаслідок неможливості позивача звільнитись із займаної посади керівника Товариства у передбачений чинним законодавством спосіб, що в свою чергу унеможливлює виключення відомостей про позивача як керівника (директора) Товариства із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 № 14-рп/2004, від 16.10.2007 № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.

Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Так, відповідно до ст. ст. 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) право громадян України на працю, серед іншого, включає право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України вільний вибір виду діяльності. Згідно зі ст. ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Частиною 1 статті 3 Кодексу законів про працю України встановлено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (ст. 4 КЗпП України).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Однією з підстав припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи працівника (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

Статтею 38 КЗпП України визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, роботодавець не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Трудовий договір припиняється тільки за наявності підстав для його припинення. Підставою припинення договору є юридичний факт або сукупність юридичних фактів, закріплених у законі та необхідних для припинення трудового договору. Вони поділяються на два види: 1) дії (життєві ситуації, що відбуваються за волею людей; вольові акти їх поведінки) сторін трудового договору або осіб, які не є його сторонами; 2) події (життєві обставини, настання яких не залежить від волі та свідомості людей: закінчення строку трудового договору; смерть працівника або роботодавця - фізичної особи тощо).

У законодавстві України про працю встановлено вичерпний перелік підстав розірвання трудового договору з метою охорони трудових прав громадян. Так, підстави припинення трудового договору окреслені у ст. 36 та інших статтях КЗпП України й залежно від того, хто є ініціатором припинення трудового договору, підстави поділяються на такі групи: припинення трудового договору за спільною (взаємною) ініціативою сторін трудового договору (наприклад, угода сторін, закінчення строку); розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця (статті 40, 41 КЗпП України); розірвання трудового договору з ініціативи осіб, які не є його стороною (третіх осіб) (пункти 3, 7 ст. 36, ст. 45 КЗпП України та ін.).

За будь-яких умов припинення трудового договору є правомірним за одночасної наявності таких умов: 1) передбаченої законодавством підстави припинення трудового договору; 2) дотримання порядку звільнення; 3) юридичного факту припинення трудового договору (наказу чи розпорядження роботодавця, заяви працівника, відповідного документа особи, уповноваженої вимагати розірвання договору).

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 09.02.2022 у справі № 153/1585/20, розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою не має значення чи була погоджена ця ініціатива з роботодавцем та чи згідний він з такою вимогою робітника. Для працівника виявлення цієї ініціативи створює лише один обов`язок - продовжувати виконання усіх умов трудового договору протягом двох тижнів від дня подання роботодавцю такої заяви. Трудові відносини припиняються незалежно від того, чи видано роботодавцем наказ про звільнення працівника, чи не вчинено такої дії. Відсутність такого наказу не зобов`язує працівника надалі виконувати покладені на нього трудові обов`язки та не продовжує дії трудового договору.

Тобто, для припинення трудового договору необхідна письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку.

Водночас, матеріали справи не містять доказів належного оформлення (складання) позивачем письмової заяви про звільнення та її направлення на адресу засновника Товариства та на адресу самого Товариства.

З огляду на викладене, відсутність письмової заяви про звільнення за власним бажанням унеможливлює припинення трудових відносин з ініціативи працівника за статтею 38 КЗпП України.

Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Водночас обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем не доведено належними засобами доказування, що ним дотримано порядок розірвання трудових відносин з відповідачем-1, а отже не доведено порушення його прав відповідачем-1.

Таким чином, вимога позивача про припинення повноважень Семенік О.В. як директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов`язання державного реєстратора вчинити реєстраційну дію щодо виключення відомостей про ОСОБА_1 , як керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «Темп Плюс 2018» у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд відзначає, що така вимога є похідною від первісної вимоги про припинення трудових відносин, і відмова у задоволенні первісної вимоги унеможливлює задоволення похідної вимоги.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).

З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Зважаючи на вищенаведене, позовні вимоги ОСОБА_1 необґрунтовані та задоволенню не підлягають повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 129, 237, 238, 240 ГПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 1 статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).

СуддяВ.В.Сівакова